ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 р. 	Справа № 440/497/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 (ухвалене суддею  Довгопол М.В.)  по справі № 440/497/23
за позовом                ОСОБА_1  
до               Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки      третя особа                Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просила: визнати протиправною та скасувати відмову Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оформлену листом № 9/1/7417/1601004019  від 08.10.2021,  у видачі довідки, що ОСОБА_1  дружина військовослужбовця надстрокової служби, разом із чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.05.1989 по 17.05.1994  проживала в місцевостях, де відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю (гарнізоні військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ); зобов`язати Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, видати довідку, що ОСОБА_1 , дружина військовослужбовця надстрокової служби, в період з 05.05.1989 по 17.05.1994, разом із чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в місцевостях, де відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю (гарнізоні військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 р. у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням     суду першої     інстанції, позивачка  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023р. та прийняти  нове рішення, яким задовольнити позов  у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що  позивачкою надано до суду усі необхідні докази, які свідчать про проживання позивачки з 05.05.1989 по 17.05.1994 із чоловіком та надано усі докази  неможливості її працевлаштування за спеціальністю у відповідній місцевості, у зв`язку із чим відмова Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оформлену листом №  9/1/7417/1601004019  від 08 жовтня 2021 року,   у видачі довідки   ОСОБА_1 є протиправною.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується   свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 06.08.1983.
Відповідно до витягу із послужного списку ОСОБА_2 призваний на військову службу 13.11.1981 та, зокрема, з 05.05.1989 по 04.08.1992 служив у військовій частині НОМЕР_1 , з 04.08.1992 по 17.05.1994 - арсеналі МО України.
Згідно зі свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 21.05.2013, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з листом від 28.09.2021 (зареєстровано за вх. № М-77), в якому, зокрема, просила надати довідку для підтвердження страхового стажу дружинам військовослужбовця, яка проживала з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, передбачену пунктом 13 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
До звернення додано листи Військової частини НОМЕР_4 № 875/2155 від 12.05.2021, Калинівської міської ради № 02-12-921 від 28.05.2021, Комунального підприємства "Управляюча компанія "Житловик" № 198 від 14.09.2021, довідку Вінницького обласного центру зайнятості від 13.05.2021 № 15-14/2012-21.
Листом Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 9/1/7417/1601004019  від 08.10.2021 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 повідомлено, що підстави для оформлення та видачі довідки про підтвердження періоду проживання разом з чоловіком в місцевостях, де була відсутня можливість працевлаштування за спеціальністю, відсутні. Зазначено, що для видачі відповідної довідки повинні бути представлені такі документи, а саме: копія паспорту, копія диплому про одержану спеціальність (освіту), копія свідоцтва про народження дітей, копія свідоцтва про шлюб, копія трудової книжки за всі періоди працевлаштування. Водночас поінформовано, що   в представлених ОСОБА_1 документах Комунального підприємства "Упраляюча компанія "Житловик" відсутнє підтвердження періоду фактичного проживання в даній місцевості та, згідно довідки Вінницького обласного центру зайнятості, за вказаний період з метою працевлаштування позивач до них не зверталася.
Не погодившись з вищезазначеною відмовою  відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не обгрунтовано та не надано належних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, при цьому відповідачем доведено правомірність відмови у видачі довідки.
          Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (в подальшому  - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж (з 01.01.2004) обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Пунктом 3 статті 18 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що дружинам (чоловікам) військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, до загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком, також може зараховуватись період проживання разом з чоловіком (дружиною) в місцевостях, де не було можливості працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.
Згідно із ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується також період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.
Стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (у редакції, чинній на час спірних правовідносин, в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 13 Порядку № 637 встановлено, що період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток № 4), виданими командирами (начальниками) військових частин, військових навчальних закладів на підставі документів, які підтверджують зазначений період.
При цьому для дружини військовослужбовця, звільненого з військової служби, період проживання до 01.01.2004 з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками, які видаються військовими комісаріатами, за період проживання у гарнізонах, розташованих у межах колишнього СРСР, України та країн - членів Співдружності незалежних держав, - на підставі особової справи звільненого військовослужбовця, довідки місцевих органів влади про період фактичного проживання (реєстрації, прописки) дружини військовослужбовця у відповідній місцевості та довідки установи державної служби зайнятості про неможливість працевлаштування дружини військовослужбовця за спеціальністю у відповідній місцевості.
Судовим розглядом встановлено, що до  заяви від 28.09.2021 до Полтавського ОТЦК та СП ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання з військовослужбовцем ОСОБА_2 надала такі документи:
- лист військової частини НОМЕР_4 від 12.05.2021, в якому зазначено, що у військовій частині НОМЕР_4 відсутні документи, які підтверджують факт проживання (реєстрації) у вказаний позивачкою період, так як всі документи передані до комунального підприємства "Житловик" міста Калинівка;
- лист Комунального підприємства "Управляюча компанія "Житловик" від 14.09.2021 № 198   в якому повідомлено, що в картотеці підприємства, яка передана військовою частиною НОМЕР_4 (в минулому в/ч НОМЕР_5 , а не НОМЕР_1 ) відсутні будь-які відомості фактичного проживання ОСОБА_1 (реєстрацію, прописку) на території військової частини НОМЕР_4 в період служби з 05.05.1989 по 17.05.1994 чоловіка-військовослужбовця;
- лист Калинівської міської ради від 28.05.2021 № 02-12-921   про неможливість надати довідку про період проживання позивачкм у м. Калинівка на території військової частини НОМЕР_4 в період з 19.10.1990 по 17.05.1994, в зв`язку із відсутністю архівних документів за вищевказані роки, а повноваження у сфері реєстрації місця проживання передано до виконавчих органів територіальних громад лише з 04.04.2016 (постанова КМУ від 02.03.2016 № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру");
- довідку Вінницького обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України від 13.05.2021 № 15-14/2012-21, згідно з якою у відомчому архіві Вінницького обласного центру зайнятості на зберіганні знаходяться особові справи безробітних Калинівського районного центру зайнятості починаючи з 1992 року (Фонд № 8). Вказано, що у період з 1992 року по 1994 роки громадянка ОСОБА_1 з метою працевлаштування (пошуку роботи за фахом або іншої роботи) у Калинівський центр зайнятості не зверталася.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, відповідно до вимог пункту 13 Порядку № 637,  позивачкою не надано відповідачу  довідки місцевих органів влади про період фактичного проживання (реєстрації, прописки) дружини військовослужбовця у відповідній місцевості та  довідки установи державної служби зайнятості про неможливість працевлаштування дружини військовослужбовця за спеціальністю у відповідній місцевості, а з наданих  позивачкою документів до Полтавського ОТЦК та СП неможливо встановити період фактичного проживання (реєстрації, прописки) ОСОБА_1 як дружини військовослужбовця у відповідній місцевості, а також факт неможливості її працевлаштування як дружини військовослужбовця за спеціальністю у відповідній місцевості то відповідач, відмовляючи позивачці у видачі довідки діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, які передбачені законодавством.
Доводи апелянтки про те, що факт її проживання, як дружини військовослужбовця у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується й іншими   документами (копією трудової книжки, довідкою школи про навчання дітей, квитанції, листування та ін.), суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки  вищезазначені документи надані позивачкою лише до позовної заяви, а   до заяви від 28.09.2021 такі документи не надавалися та не були предметом розгляду відповідача, у зв`язку із чим в спірних правовідносинах відповідач не міг надавати оцінку цим документам.
Щодо доводів апелянтки, що на момент проживання ОСОБА_1 з чоловіком-військовослужбовцем, не існувало будь-яких імперативних законодавчих вимог та норм щодо необхідності або обов`язковості звернення до органів служби зайнятості з питанням надання довідок або внесення записів до трудової книжки про факт неможливості або ж можливості її працевлаштування у відповідній місцевості, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна служба зайнятості була створена в грудні 1990 року на підставі постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 21.12.1990 № 381 «Про створення державної служби зайнятості в Українській РСР» шляхом перебудови наявної на той час служби працевлаштування на спеціалізовану службу, до завдань якої належить забезпечення комплексного вирішення питань, пов`язаних з регулюванням зайнятості населення, професійною орієнтацією, працевлаштуванням, соціальною підтримкою тимчасово безробітних громадян. Статтею 8 Закону України "Про зайнятість населення" від 1 березня 1991 року N 803-XII (чинним на час частини періоду, про підтвердження якого позивач звернулася до відповідача) було передбачено, що громадяни мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємства, установи, організації, індивідуального селянського (фермерського) господарства і   до іншого роботодавця або при безплатному сприянні державної служби зайнятості, у зв`язку із чим   позивачка мала право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій або до державної служби зайнятості. Проте, довідкою Вінницького обласного центру зайнятості від 13.05.2021 № 15-14/2012-21 підтверджено, що у період з 1992 року по 1994 роки громадянка ОСОБА_1 з метою працевлаштування (пошуку роботи за фахом або іншої роботи) у Калинівський центр зайнятості не зверталася.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
        Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що   позивачкою не обгрунтовано та не надано належних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, при цьому відповідачем доведено правомірність відмови у видачі довідки.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням      вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до      ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського          Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023  р.  - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням      норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст.     243,     308,     311,     316,     322,     325,     326,     328,     329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -      
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 по справі № 440/497/23 - залишити без змін. 
 Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін