ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6399/23 Справа № 175/993/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М.  Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2023 року                                                                м. Дніпро 
       
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: 
       
       головуючого – Пищиди М.М.
       суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
       за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спільно проживав з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з весни 2006 року по 05 жовтня 2012 року.
       06 жовтня 2012 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
       В жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Шлюб сторін було розірвано рішенням суду від 15 червня 2020 року.
       До укладення шлюбу - 11 грудня 2009 року сторонами за спільні сумісні кошти було придбано земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
       22 серпня 2008 року ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб марки MAZDA, модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см3, червоного кольору, який зареєстрований за ОСОБА_2 , який самостійно реалізований відповідачем 04 жовтня 2019 року.
       24 липня 2018 року було придбано транспортний засіб марки TATRA, модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна - НОМЕР_2 , червоного кольору, який зареєстрований за ОСОБА_2 .
       18 квітня 2019 року було придбано транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3, який зареєстрований за ОСОБА_2 .
       Враховуючи зазначене, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд встановити факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 01 травня 2006 року по 05 серпня 2012 року. 
       Визнати, що майно набуте за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:013:0193, місце розташування: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       Визнати за ним право власності на: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 
       Визнати за ним право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:013:0193, місце розташування: АДРЕСА_1 .
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь Грабаускіса Альфонсаса 705089,00, компенсацію вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, яка складається з: 91 090,00 грн. - вартості 1/2 частини транспортного засобу марки MAZDA, модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см3; 34 650,00 грн. 1/2 ринкової вартості транспортного засобу марки TATRA, модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна - НОМЕР_2 ; 102 000,00 грн. - ринкової вартості 1/2 частини транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3., 274 156,00 грн. - 1/2 частини середньої ринкової вартості екскаватору колісного ATLAS 1404 заводський номер НОМЕР_3 , № двигуна НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , 1997 року випуску., 184 233,00 грн. – 1/2 частини середньої ринкової вартості екскаватору колісного LIEBHERR, шведський номер НОМЕР_6 ,.№ двигуна НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 1994 року випуску; 18 960 грн. - 1/2 частини середньої ринкової вартості трактору колісного Т-40М, заводський номер НОМЕР_9 , № двигуна НОМЕР_10 , номерний знак НОМЕР_11 , 2017 року випуску.
       У серпні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просила суд визнати її особистою приватною власністю житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати її особистою приватною власністю земельну ділянку площею 0,0643 га, кадастровий номер 3222486201:014:0231, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати її особистою приватною власністю кошти від реалізації транспортного засобу марки MAZDA, модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см3. Визнати її особистою приватною власністю транспортний засіб марки TATRA, модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна - НОМЕР_2 . Визнати її особистою приватною власністю транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3.
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності – задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 – 102000 гривень ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi» модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3 .
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 020,00 грн.
       В решті позовних вимог – відмовлено.
       Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю – задоволено частково.
       Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 – житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 – земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:013:0193, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 – кошти від реалізації транспортного засобу марки «Mazda» модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна – 1598 см3.
       Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 – транспортний засіб марки «Tatra» модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір при подачі зустрічної позовної заяви у розмірі 3828,58 грн.
       В решті позовних вимог ОСОБА_2 – відмовлено.
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбано квартиру, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрували її на ОСОБА_6 .
       25 вересня 2005 року продали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 і придбано іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , оформивши право власності за ОСОБА_2 
       20 лютого 2006 року по оголошенню в газеті ОСОБА_2 , придбала бульдозер ДТ-75 у ОСОБА_1 
       21 березня 2008 року отримано «Рішення Органу опіки та піклування про влаштування малолітнього ОСОБА_7 у прийомну сім`ю».
        ОСОБА_2 стала власником домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 11 грудня 2009 року, який було украдено між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №720, посвідченого приватним ноніусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., який в подальшому було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22982399 від 23 грудня 2009 року та Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 грудня 2009 року, який було укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №727, посвідченого приватним ноніусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В.
       06 жовтня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про що було складено відповідний актовий запис №92, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_12 видане 06 жовтня 2012 року.
       15 червня 2020 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №92, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили 07 жовтня 2020 року.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивач не надав суду докази того, що сторони за вказаний період проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та виконували взаємні права та обв`язки.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання майна об`єктом права спільної власності та про поділ спільного майна, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. 
       Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог.
       Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
       У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
       Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
       Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.
       Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
       За приписами частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
       Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.
       Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
       Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
       Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       За змістом ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
       Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
       Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».
       Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.
       Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
       Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337/5266/15-ц.
       Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, позивач не надав допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
       Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
       Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
       Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
       Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.
       Таким чином, доводи ОСОБА_1 про факт спільного проживання з відповідачем у спірний період спростовуються встановленими обставинами та зібраними по справі доказами.
       Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства. 
       
       Судді: