УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2712/23 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 96 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді       Коломієць О.С.
суддів Шевчук А.М, Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання Кузьменко А.О.         
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2712/23 за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України про встановлення факту перебування на військовій службі
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2023 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М. 
встановив:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт початку перебування його на військовій службі у Збройних Силах України в період з 29.07.2000 року, прийняття присяги у Севастопольському військово-морському інституту ім. П.С. Нахімова, проходження навчання з 01.08.2000 року по 24.12.2000 року у навчальному центрі ВМС України (в/ч НОМЕР_1 ) та окремій бригаді морської піхоти ВМС України (в/ч НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), з 24.12.2000 року по 26.08.2002 року навчання у Севастопольському ВМІ ім. Нахімова та із 26.08.2002 року по 03.10.2003 року проходження строкової військової служба в РМТЗ при Севастопольському ВМІ ім.Нахімова.
На обґрунтування заяви вказує, що ним було втрачено військовий квиток, а видане тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 від 17.02.2023 року не містить записів про навчання у Севастопольському ВМІ ім. Нахімова та проходження строкової військової служби.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на військовій службі.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у відкритті провадження у справі про встановлення факту перебування на військовій службі, оскільки даний факт підлягає встановленню у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві.
Представник заінтересованої особи – МО України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що ухвала суду першої інстанції є законною, а підстави для її скасування відсутні.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що приписами п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення факту проходження військової служби. Відмова відповідного органу у встановленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду у порядку, визначеному законом.
Визначальною обставиною під час розгляду справи про встановлення факту у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішення спору про право. Утім, заявник фактично просить встановити факт його перебування на військовій службі для зарахування до стажу безперервної військової служби, тому такі вимоги не можуть розглядатися судами у порядку цивільного судочинства, в тому числі у порядку окремого провадження.
Заявник та його представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Представник заінтересованої особи – МО України в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Останній у відзиві на апеляційну скаргу просив розгляд справи провести без його участі.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 676/3596/16-а (провадження № 11-187апп18).
Так ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме проходження військової служби у період навчання у навчальному центрі ВМС України (в/ч НОМЕР_1 ) та окремій бригаді морської піхоти ВМС України (в/ч НОМЕР_2 , селище – Феодосія – 13), навчання у Севастопольському ВМІ ім. Нахімова та проходження строкової військової служба в РМТЗ при Севастопольському ВМІ ім. Нахімова. При цьому вказував, що встановлення цього факту йому необхідно для зарахування періоду навчання до стажу безперервної військової служби і для визначення розміру виплати відповідної надбавки.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частині першій статті 315 ЦПК України визначено перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку.
Перелік юридичних фактів, визначений частиною першою статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Публічно-правовий спір – спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень – орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункту 2 частини першої статті 19 КАС України).
Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на час зарахування заявника на навчання), військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам до загального стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на час зарахування заявника на навчання), початком перебування на військовій службі вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.
Законом України від 04 квітня 2006 року № 3597-IV внесено зміни до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» та викладено його в редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Відповідно до преамбули Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. 
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військова служба є публічною службою.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 509/823/16-ц (провадження № 61-38009св18).
Ураховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є безпідставними.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, тому у відкритті провадження має бути відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
При цьому, судом правильно зазначено, що у випадку відмови суб`єкта владних повноважень зарахувати у термін військової служби період навчання заявника у вищому військовому навчальному закладі, він вправі оскаржити такі дії в порядку адміністративного судочинства.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2023 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 липня 2023 року.

Головуючий Судді