Номер провадження: 22-ц/813/3322/23 
Справа № 522/770/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.,
               за участю:
               секретаря                 Козлової В.А.,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Завальнюка Д.Ю.,
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, Одеська місцева прокуратура № 3, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна та витребування майна із чужого незаконного володіння, 
встановив:

04.02.2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., Одеська місцева прокуратура № 3, КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1909674651101, номер про право власності № 33130507, дата та час державної реєстрації 05.09.2019 21:02:03) та витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 , нежитлового приміщення № 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення № 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом 23.09.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1899082551101; запис про право власності № 33340747; дата та час державної реєстрації: 23.09.2019 року).
Відповідач ОСОБА_3 , який є сусідом позивачки та власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим 26.02.1998 року договором довічного утримання, самовільно захопив її нежитлове приміщення №2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом самочинного облаштування дверного отвору зі своєї квартири до її приміщення та заблокував їй вхід до її приміщення. Також, позивач зазначив, що відповідач незаконно збільшив площу своєї квартири за рахунок належного їй на праві власності приміщення, безпідставно зареєструвавши 03.09.2019 року самочинно реконструйовану та збільшену у площі квартиру в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (т.1, а.с.169-174).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Завальнюк Д.Ю. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2022 року, ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.191-200).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.07.2022 року апеляційне провадження у справі було відкрито, склад колегії суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрова Є.С., Комлева О.С. (т.1, а.с.208).

У зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року, суддю ОСОБА_4 звільнено у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. (т.1, а.с.227).
В подальшому, а саме: 20.03.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено інший постійно діючий склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т.1, а.с.230-231).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.1, а.с.239-249), в тому числі й відповідач ОСОБА_3 , який знявшись з реєстрації останньоьго місця своєї реєстрації – АДРЕСА_3 (т.1, а.с.60), зареєстрованим або знятим з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться (т.2, а.с.1-2). При цьому, як відповідач ОСОБА_3 , так і Третя особа – ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» повідомлені в порядку, передбаченому ч.2 ст. 131 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 знятий з місця реєстрації, а ТОВ «ПРОМ-СТРО ЛТД» за зареєстрованим місцем своє реєстрації (перебування) (т.1, а.с.228) відсутній (т.1, а.с. 247-248).
Що стосується приватного нотаріуса Одеськогор міського нотаріального округу Дишлевої Т.В., то у відповідності до списку державних реєстраторів та нотаріусів Дишлевій Т.В. тимчасово обмежено або анульовано доступ до державних реєстрів і по номеру свідоцтва 4170 інформації не знайдено (т.2, а.с.3-5, 6). 
В свою чергу, директор КП «БТІ» ОМР надав суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи у відсуність представника КП «БТІ» ОМР (т.1, а.с. 233).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час, (справа перебувала у провадженні судді Гірняк Л.А. з 20.07.2022 року, з 20.03.2023 року – в провадженні судді Сегеди С.М.), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, за участю з`явившегося представника апелянта ОСОБА_2 – адвоката Завальнюка Д.Ю., у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 стала власником нежитлового приміщення пізніше, ніж відповідач ОСОБА_3 , а тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення № 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом 23.09.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1899082551101; запис про право власності № 33340747; дата та час державної реєстрації: 23.09.2019 року) (т.1, а.с.6, 10).
В свою чергу, відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором довічного утримання від 26.02.1998 року (т.1, а.с.153-154). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності за відповідачем було зареєстровано 05.09.2019 року (а.с. 14).
При цьому згідно вищевказаного нотаріально посвідченого договору довічного утримання ОСОБА_3 набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м.
Проте, як було зазначено вище, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права, квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності вже складала загальну площу 45,8 кв.м. (т.1, а.с.14). Різниця між придбаною квартирою і тою, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_3 склала 10,8 кв.м.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вказав, що загальна площа квартири відповідача ОСОБА_3 складає 45,8 кв.м. та згідно технічного паспорту від 03.09.2019 року його квартира складається з таких приміщень: житлова – 18,1 кв.м.; житлова – 8,8 кв.м.; санвузол – 3,3 кв.м.; веранда – 4,8 кв.м.; тамбур – 3,4 кв.м.; кухня 7,4 кв.м. (т.1, а.с. 12-13).
При цьому суд зазначив, що на частину квартири відповідача, а саме, на тамбур – 3,4 кв.м. та кухню – 7,4 кв.м., було зареєстроване право власності за його сусідкою ОСОБА_5 , як на нежитлове приміщення, площею 10,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , і яка являється власником квартири АДРЕСА_5 .

Однак судом не було в достатній мірі враховано, що право власності ОСОБА_5 на вказане нежитлове приміщення, загальною площею 10,9 кв.м. ніким не оспорено і не спростовано і зареєстровано в державному реєстрі було ще 19.08.2019 року (т.1, а.с.6), тобто раніше, ніж зареєстровано право власності за ОСОБА_3 – 05.09.2019 року.
Більше того, як було вказано вище, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23.09.2019 року ОСОБА_6 продала, а позивач ОСОБА_2 купила вказане нежитлове приміщення, загальною площею 10.9 кв.м. (т.1, а.с.6).

Зазначеними обставинами спростовується висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 ніколи не мала ніякого відношення до тамбуру та кухні квартири АДРЕСА_3 , вони ніколи не були в її користуванні, а також ніколи не були частиною її квартири АДРЕСА_6 , площею 10,9 кв.м.

Таким чином, оскільки вищевказаний договір купівлі-продажу ніким не оспорений і не спростований, ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення 2а, загальною площею 10,9 кв.м.
Висновок суду про те, що позивач ОСОБА_2  не здійснювала огляд спірного приміщення перед укладенням договору купівлі-продажу з продавцем ОСОБА_5 , крім того, вона  не отримувала ключі від спірного приміщення для того, щоб мати можливість ввійти та потрапити до нього і взагалі дане приміщення після укладення договору купівлі-продажу не було передано позивачу, є нічим іншим як припущенням суду, що за змістом ч.6 ст. 81 ЦПК України не може бути покладено в основу судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також відповідно до ст.41 Конституції України та за змістом ст.ст. 316, 321, 328 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Оскільки право власності у набувача за договором, у відповідності до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін, позивач ОСОБА_2 стала власником нежитлового приміщення 2а, загальною площею 10,9 кв.м. з 19.08.2019 року.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_2 обрала неефективний спосіб захисту свого права власності на нежитлове приміщення зазначивши, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б ефективність захисту та можливість забезпечення поновлення порушеного права, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
З підстав викладеного, а також зазначивши, що позивач ОСОБА_2 не довела суду свого порушеного права, суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не може витребувати у ОСОБА_3 нежитлове приміщення № 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення – скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, скасувати державну реєстрацію права власності нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1909674651101, номер про право власності 33130507, дата та час державної реєстрації 05.09.2019 21:02:03), та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що не всі її доводи є обґрунтованими і прийняті колегією суддів до уваги. 

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позову і апеляційної скарги в загальній сумі 4204 грн. 
При цьому колегія суддів виходить із того, що за подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір у сумі 1681,60 грн. (а.с.21), та за подання апеляційної скарги – у сумі 2522,40 грн., а хх позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с.202).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 3381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 – адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2022 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права власності нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1909674651101, номер про право власності 33130507, дата та час державної реєстрації 05.09.2019 21:02:03), та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , нежитлове приміщення 2а, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір за подання позову і апеляційної скарги в загальній сумі 4204 грн. (чотири тисячі двісті чотири гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 20.09.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда

       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький