ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року	Львів	Справа № 260/6880/21 пров. № А/857/17201/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання-       Єршової Ю. С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 260/6880/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Микуляк П. П.,  
час ухвалення рішення – 16.11.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 25.11.2022 року,

                                                            в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Військової частини НОМЕР_1 , яким просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати належної мені при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю; стягнути з військової частини НОМЕР_2 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні мене з військової служби, а саме: невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, за період з 09 квітня 2020 року до 13 жовтня 2021 року, згідно з розрахунком відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у сумі 387467,20 грн; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь 33000,00 грн моральної шкоди.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Стягнено з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2020 р. по день фактичного розрахунку – 13 жовтня 2021р. у розмірі 11735,52 грн (одинадцять тисяч сімсот тридцять п`ять гривень п`ятдесят дві копійки). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що обрахована судом розрахункова сума за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2020 року по 13 жовтня 2021 року становить 387481,92 грн (701,96 х 552=387481,92) та співпадає із заявленим ним у позові розміром. Разом з тим, суд вважає, що в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, що становить 11754,34 грн. та математична розрахункова сума у розмірі 387481,92 грн не може вважатися співмірною, оскільки така більше ніж в 30 разів перевищує суму виплаченої за рішенням суду компенсації, враховуючи такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, наявні підстави для зменшення розміру середнього грошового забезпечення. Своє рішення щодо зменшення розміру середнього грошового забезпечення суд мотивує, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, посилаючись на відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19. Також, суд застосував підхід Верховного Суду у справі №806/2473/18, який викладено у постанові від 30.10.2019  року, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вважає, що оскільки встановлено, що саме внаслідок протиправних дій (бездіяльності) відповідача, з його вини, йому невиплачена грошова компенсація при звільненні з військової служби за дні невикористаних додаткових відпусток, як батьку який виховує дитину без матері, і як батьку який виховує дитину з інвалідністю, в період 2020 року, як наслідок, він має нести відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України, у повному розмірі, без зменшення його розміру. Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, вважає, що ним у позовній заяві наведений розрахунок розміру для стягнення моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, однак суд не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, зокрема заявам свідків обставин та медичним документам, які свідчать про обставини, які мають значення для цієї справи, підтверджують наявність завданої йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідача та негативними наслідками для нього у вигляді завдання йому моральної шкоди. Враховуючи обсяг та характер його душевних страждань, надані ним докази, завдану йому моральну шкоду оцінює у 33 000 грн, і вважає, що ця сума є мінімальною, та для відшкодування немайнових втрат – розумною та справедливою для задоволення. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у спосіб визначений КАС України, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 10 березня 2020 р. №78 позивача звільнено з військової служби в запас, за станом здоров`я на підставі висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби.
24 березня 2020 року, а саме: до моменту виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся з рапортом вх.№2111 до відповідача про виплату належних при звільненні з військової служби коштів, в тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 та 2020 рік, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю. До вказаного рапорту було надано копії документів, що підтверджують сімейний стан та стан дитини.
28 липня 2020 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/2228/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю.
26 травня 2021 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/115/21 адміністративний позов позивача до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаних додаткових відпусток, як батьку, який виховує дитину без матері і як батьку який виховує дитину з інвалідністю в період 2020 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаних додаткових відпусток, як батьку, який виховує дитину без матері і як батьку, який виховує дитину з інвалідністю в період 2020 року; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.
20 вересня 2021 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №260/115/21 скасовано в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн, та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №260/115/21 залишено без змін.
13 жовтня 2021 року на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі №260/115/21 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, в розмірі 11754,34 грн.
Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до Кодексу законів про працю України, звернувся в суд з вказаним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу станом на день його звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.116,117 КЗпП України, при цьому така виплата має бути здійснена з урахуванням принципу справедливості та співмірності, а також істотності частки недоплаченої суми. Щодо відшкодування моральної шкоди, то, відмовляючи у задоволенні такої вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 33000,00 грн та її розрахунок, також не подав достатніх і обґрунтованих доказів, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу, крім того, відсутні достатні докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Щодо висновків суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то колегія суддів зазначає наступне. 
Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2  ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Підстави виникнення, проходження і припинення військової служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю таких службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6  статті 7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, індексації грошового забезпечення тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), разом з тим, такі питання врегульовані норами КЗпП України, тому колегія суддів згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.
Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування положень ст.117 КЗпП України у спірних правовідносинах з наведених вище мотивів.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).
Згідно зі  ст.1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Крім того, у пункті 1 статті 9 цього Закону закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзац третій пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року передбачає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як встановлено судом вище, під час звільнення з військової служби (08 квітня 2020 року) позивачу не було проведено повного розрахунку при звільненні- нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки.
Матеріалами справи стверджується, що виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки в розмірі – 11754,34 грн проведена 13 жовтня 2021 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с.39).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що періодом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є період з 09 квітня  2020 по 12 жовтня 2021 року (включно), що становить 552 календарних днів. 
Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі -  КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі  ст.116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до  ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у ч.1  ст.117 КЗпП України  законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Ч.2  ст.117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей  94,  116,  117 КЗпП  і статей  1,  2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР “Про оплату праці”  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19.
Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи суд першої інстанції правильно застосував критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з врахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, тому доводи апелянта в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний рзрахунок при звільненні у розмірі 387481,92 грн без врахування принципів розумності, справедливості та пропорційності колегія суддів відхиляє, зважаючи на наведені вище мотиви.
Також, колегія суддів звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих (календарних) днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до  статті 27 Закону України “Про оплату праці”  за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням положень пункту 8 Порядку № 100 та Порядку №260.
Так, відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 за № 143/53/126/1 від 31 березня 2021 року розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення з військової служби, становив: за лютий 2020 року - 21058,83 грн та за березень 2020 року - 21058,83 грн, загальна сума – 42117,66 грн.
Кількість календарних днів за лютий 2020 року – березень 2020 року становить 60 день, тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 701,96 грн (42117,66 грн /60 днів).
Як встановлено вище, період, за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є період з 09 квітня 2020 по 12 жовтня 2021 року, який становить 552 календарних днів. 
З врахуванням наведеного вище розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у спірних правовідносинах становить 387481,92 грн (701,96 грн х 552 к.д.).
Крім того, враховуючи наведене усе вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен був складати 315057,37 грн (100%), з яких: виплачені на час звільнення- 303303,03 грн (96,27 %) згідно з наданою до суду апеляційної інстанції довідки від 14 серпня 2023 року №146/53/1960 (т.1 а.с.206 зворот) та грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, виплачена 13 жовтня 2021 року в розмірі 11754,34 грн (3,73 %).
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, а також принцип розумності, справедливості та пропорційності, поведінку учасників справи у спірних правовідносинах, із застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, таке стягнення становить – 14453,08 грн (3,73 % від 387481,92 грн), тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково у вказаній сумі.
Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні щодо принципу розумності, справедливості та пропорційності, з  застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.
Ст.56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, згідно з положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №4 від 31 березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” (із змінами та доповненнями) роз`яснив, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивач у доводах апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції не врахував письмові покази свідків та довідки про стан його здоров`я, які свідчать про наявність завданої йому відповідачем моральної шкоди, підтверджують причинно- наслідковий зв`язок.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта та зазначає про те, що аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, наявні у справі докази, суд першої інстанції з врахуванням положень ст.72 та 77 КАС України правильно дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 33000,00 грн та, відповідно, її розрахунок, також не подав достатніх і обґрунтованих доказів, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу, а також відсутні достатні докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання нарахувати та виплатити на користь позивача розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні помилково розрахував розмір такого, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до  ст.316 КАС України  рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі №260/6880/21 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції:
“Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2020 року по 12 жовтня 2021 року у розмірі 14453,08 грн (чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесять три гривні вісім копійок)”.
У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 260/6880/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 14 вересня 2023 року.