ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5261/23 Справа № 202/6437/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
                                        головуючого судді: Новікової Г.В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року  у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2021 року представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом.  В обґрунтування посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNL0GA0000006946 від 21.05.2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 27 685, 36 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.11.2018 року. У порушення умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, станом на 13.09.2021 року має заборгованість – 84843,93 доларів США, яка складається з наступного: 19 071, 55 доларів США – заборгованість за кредитом; 7633, 71 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 2078, 66 доларів США – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 56 060, 01 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 21.05.2008 року уклали договір іпотеки № DNL0GA0000006946. Згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 44,90 житловою площею 27,20кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 249419,50 грн. 
Просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,  шляхом її продажу на прилюдних торгах, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у ній зі зняттям їх з реєстраційного обліку.    
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.  
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилався на те, що банк звертався з вимогою звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах,що відноситься до судового способу захисту, а не шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Суд першої інстанції не врахував,що договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Суд не дослідив, хоча мав встановити обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідача. Відповідач не довела тих обставин, що квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним придатним для поживання житлом.
    У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1  просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що позивачем неправильно визначено правовий статус  ОСОБА_2  в якості третьої особи, при тому, що саме за його кредитним договором визначається сума заборгованості та він повинен бути виселений із іпотечного майна. Прохальна частина позову не містить кого саме слід виселити із іпотечної квартири. Зазначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, позивач скрив від суду інформацію, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03.06.2015 року за позовом АТ КБ «Приватбанк»  з  ОСОБА_2  вже стягнута заборгованість за зазначеним кредитним договором  в сумі 24595,32 доларів США.За вказаним рішенням відкрито виконавче провадження та з боржника ОСОБА_2 стягуються кошти з заробітної плати, що унеможливлює нарахування нових сум заборгованості за кредитним договором.
В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 -адвокат Васильєв П.С..Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа на офіційну адресу АТ КБ «Приватбанк», яка зазначена в заявці про отримання документів в електронному виглядіта повідомлення на сайті Судової влади. 
В частині 1 ст. 131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
  Враховуючи те, що судова повістка була направлена відповідачам на адресу, зазначену в матеріалах справи та адресу місця знаходження, а ОСОБА_2 не повідомляв про зміну свого місця  знаходження, то він відповідно до положень ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
    Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з  таких підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сторони договору іпотеки передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, тому позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах є неналежним способом захисту. 
Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
    Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку»  одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
   Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону).
   З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
   Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна (квартири) на прилюдних торгах.
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону).
Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
     Сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі (пункт 27 договору іпотеки). 
Таким чином, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку, і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).
За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.
    Суд першої інстанції, зазначивши, що це не той спосіб захисту, не звернув уваги, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхомпродажу іпотечного майна (квартири) на прилюдних торгах, яке можливе лише на підставі рішення суду (статті 39, 41-47 Закону).
   Висновок суду про те, що іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки з приводу реалізації цього способу захисту сторони досягли домовленості у договорі іпотеки не ґрунтується на встановлених обставинах , оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна (квартири)  на прилюдних торгах можливе лише на підставі рішення суду і не могло бути передбачено договором.
Таким чином, суд першої інстанції правильно застосуваши позиції Верховного Суду, помилився у правовому висновку щодо вирішення позовних вимог по суті.
За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Позбавлення іпотекодержателя права на звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, яка в установленому порядку доведена, призводить до порушення співвідношення майнових прав сторін, що не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства (судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність), що закріплені у пунктах 5 та 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Судом першої інстанції встановлено, що, за умовами якого останньому надано кредит в сумі 27685,36 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту здійснюється за щомісячними платежами відповідно до графіку.
Згідно ордеру-розпорядженню на видачу кредиту від 21 травня 2008 року ОСОБА_2 видано кредит у сумі 25000 долларів США.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 21.05.2008 року уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири. Згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку квартиру загальною площею 27,20, житловою площею 44,90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка їй належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2007 року.
Згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 13.09.2021 року утворилася заборгованість в сумі 84843,93 доларів США, яка складається з: 19071,55 доларів США – заборгованість за кредитом; 7633,71 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 2078, 66 доларів США – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 56 060,01 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2015 року з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № DNL0GA0000006946, укладеним 21.05.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , яка утворилася станом на 05.03.2015 року в розмірі 24595,32 доларів США та штраф фіксовану частину-250 грн..
Зазначена обставина підтверджується наявністю в Єдиному державному реєстрі судових рішень заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2015 року, яке набрало законної сили, та яким з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № DNL0GA0000006946, укладеним 21.05.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , яка утворилася станом на 05.03.2015 року в розмірі 24595,32 доларів США та штраф фіксовану частину-250 грн.. Рішенням встановлено, що банк просив стягнути заборгованість, яка утворилася станом на 05.03.2015 року в розмірі 24606,14 доларів США,з яких: 19071,55 доларів США- заборгованість за кредитом; 2514,49 доларів США- заборгованість по процентах за користування кредитом: 612,09 доларів США- заборгованість по комісії:1225,98 доларів США- пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; штрафи 10,83 та 1171,21 доларів США. 
З автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що відносно ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження.
На зазначені обставини позивач при зверненні з даним позовом не посилався.
Відповідно до положень статей 12,18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
    Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що  у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
Таким чином при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає з`ясуванню питання щодо загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та чи має місце взагалі заборгованість за кредитним договором. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 р №75,  виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Однак, виписки по картковому рахунку, чи будь-які інші первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували підтверджували наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір в матеріалах справи відсутні. Таким чином, перевірити правильність наданого банком розрахунку,наявність чи відсутність заборгованості за кредитним договором взагалі не має можливості.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Позивачем доведено факт укладання із ОСОБА_2 21.05.2008 року кредитного договору № DNL0GA0000006946 строком до 21.11.2018 року.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).
   На підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором та її розміру  АТ КБ «Приват Банк»  надано лише один розрахунок заборгованості, розрахований з 21.05.2008 року по 13.09 2021 року. Однак зазначений розрахунок зроблено станом на 13.09.2021 року, в якому зазначено, що утворилася заборгованість в сумі 84843,93 доларів США, яка складається з: 19071,55 доларів США – заборгованість за кредитом; 7633,71 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 2078, 66 доларів США – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 56 060,01 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Проте такий розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості, оскільки позивачем не прийнято до уваги, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2015 року, яке набрало законної сили, та яким з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № DNL0GA0000006946, укладеним 21.05.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , яка утворилася станом на 05.03.2015 року в розмірі 24595,32 доларів США та штраф фіксовану частину-250 грн.. Рішенням встановлено, що банк просив стягнути заборгованість, яка утворилася станом на 05.03.2015 року в розмірі 24606,14 доларів США,з яких: 19071,55 доларів США-заборгованість за кредитом; 2514,49 доларів США-заборгованість по процентах за користування кредитом: 612,09 доларів США-заборгованість по комісії:1225,98 доларів США-пеня за несвоєчасне виконаня зобов`язань за договором; штрафи 10,83 та 1171,21 доларів США. 
Тобто при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в 2015 році АТ КБ «Приватбанк» до спливу визначеного договором строку кредитування заявив вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  
В наданому ж розрахунку позивач продовжував нараховувати проценти за користування кредитом і після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України в 2015 році. 
Крім того, встановлено, що з ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягуються кошти.Однак в наданих позивачем розрахунках вказана обставина не зазначена.
Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність безспірної заборгованості за договором кредиту та саме такого розміру, як зазначено в позовній заяві. 
     Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості можливе за умови доведеності наявності заборгованості в установленому порядку. 
Оскільки наявність заявленої АТ КБ «Приват Банк» суми заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 , є недоведеною, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст.368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року скасувати. 
У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2023 року.

 Судді: