КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
       
єдиний унікальний номер справи 752/12663/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3082/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
  27 квітня  2023 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                     судді - доповідача                        Білич І.М.
                     суддів                                             Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                     секретаря                                       Рагушіна І.В.
                     за участі:   представника скаржника - адвоката Климова О.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - адвоката Климова Олексія Юрійовича, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С.,
у цивільній справі №752/12663/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, -
 
   в с т а н о в и л а:
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за результатами розгляду якого, просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 та довіреність на ім`я ОСОБА_4 за реєстровим № 194 від 17 січня 2002 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що ОСОБА_2 мешкав разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві власності. З 2001 по 2003 роки  ОСОБА_5 хворіла на рак. Весь час позивач допомагав матері, але його робота та економічна ситуація вимагала відрядження, оскільки пенсія у матері була невелика. За час, який позивача не було з матір`ю, за нею наглядала її племінниця ОСОБА_4 . Тяжкі операції змусили матір позивача пережити важку психічну травму. Оскільки його мати була у зрілому віці та післяопераційному стані, під дією наркотиків, маючи поганий зір та повністю довіряючи діям ОСОБА_4 щодо укладання договору, надала останній довіреність, не усвідомлюючи значення її тексту, згідно якої, ОСОБА_4 отримала право на укладання договору «дарування», а не «довічного утримання». Таким чином довіреність та договір дарування були вчинені в результаті збігу важких для матері позивача обставин, про що, також свідчить відсутність на час укладення договору дарування оригіналів свідоцтва на право власності та технічного плану квартири. Після смерті матері, позивач дізнався про наявність заповіту, яким вона заповіла останньому квартиру АДРЕСА_1 . Після укладення договору дарування, позивач з матір`ю проживали у зазначеній квартирі 12 років. ОСОБА_3 у квартирі не проживала, комунальні витрати не сплачувала, що свідчить про відсутність передачі спірної квартири, а підтверджує реальні наміри матері на укладання договору довічного утримання, а не дарування. У квітні 2013 ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогами про виселення позивача з квартири в якій він мешкав, за адресою: АДРЕСА_1 , зазначені позовні вимоги були задоволені. Позивач після смерті матері вважав, що спірну квартиру мати заповіла йому, але в процесі розгляду зазначеної справи стало відомо про наявність договору дарування, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року Позов ОСОБА_2 задоволено.
З врахуванням ухвали Голосіївського районного суду від 01 квітня 2021 року про виправлення описки, визнано недійсним договір дарування квартири від 29 січня 2002 року, укладений щодо квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 267.
Визнано недійсною довіреність 17 січня 2002 року на ім`я ОСОБА_4 яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 194.
 
Не погоджуючись із рішенням суду, представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - адвокат Климов О.Ю. посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи та не була залучена до участі у ній, при цьому заочне рішення впливає на її права, свободи та інтереси, оскільки 29 січня 2002 року ОСОБА_5 в особі ОСОБА_4 на підставі договору дарування, подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка 15 листопада 2016 року відчужила її на користь ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири. В свою чергу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подарував квартиру ОСОБА_1 . Відтак на момент винесення рішення власником спірної квартири вже була ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції не залучав до участі у справі ні ОСОБА_8 , ні скаржника. Вказуючи, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки доводам ОСОБА_2 в частині прийняття до уваги листа Національного інституту раку від 21 червня 2017 року, щодо стану здоров`я ОСОБА_5 , не зазначено, на підставі яких доказів суд дійшов висновку, що на момент вчинення правочину ОСОБА_5 перебувала у тяжкому стані, в тому числі під впливом наркотичних препаратів, та не наведені мотиви застосування вимог ст. 225 ЦК України до спірних правовідносин.
 
13 лютого 2023 року від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін. 
Позивач про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився, поважність  причин своєї неявки суду не повідомив (том 3 а.с.17)
У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній. 
До початку розгляду справи третя особа: приватний нотаріус КМНО Рильська Л.С. подала заяву про розгляд справи у її відсутність.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, поважність причин неявки суду не повідомили. 
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 26 березня 1993 року (том І а.с. 08).
За заповітом, посвідченим державним нотаріусом Другої Київської нотаріальної контори Костенко Л.Ю. 06 серпня 1993 року, ОСОБА_5 заповіла належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_2 (том І а.с. 07).
Довіреністю від 17 січня 2002 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 , зокрема, на підписання від її імені договору дарування (т. І а.с. 06).
29 січня 2002 року ОСОБА_5 в особі ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченій 17 січня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., уклала договір дарування з ОСОБА_3 , згідно з яким подарувала квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_3 (том І а.с. 06).
22 лютого 2002 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на вказану квартиру в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 3683 (том І а.с. 97).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , померла.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 липня 2013 року у справі № 752/6363/13-ц позов ОСОБА_3 про усунення перешкод в реалізації права власності та виселення задоволено. Усунено перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . (том І а.с. 57-59).
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 липня 2013 року залишено без змін (том І а.с. 60-62).
08 квітня 2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Ковтуном В.В., при примусовому виконанні рішення суду,  винесено постанову про закінчення виконавчого провадження про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 (том І а.с. 115).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено (том І а.с. 49-52). 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року залишено без змін (том І а.с. 53-55).
15 листопада 2016 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_8 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. І а.с. 160).
Як вбачається з листа Національного інституту раку № 193-КЛ від 21 червня 2017 року, хвора ОСОБА_5 , 1924 року народження, знаходилась на лікуванні у відділенні пухлини органів грудної порожнини Інституту онкології (зараз Національний інститут раку) 12.12.2001-28.01.2017 рр. (історія хвороби № 8308) з діагнозом рак шлунку ст. 3 рТ3N1MO. Згідно листка призначення наркотиків (з історії хвороби) хвора отримувала наступні наркотичні препарати: Омнопон 2% - 1,0 мл - 20.12.01 у 9.30, 23.00; 21.12.2001 у 7.00, 23.00; 22.01.2001 у 7.00, 23.00; 22.01.2001 у 7.00, 23.05, 24.01.2001 у 7.15, 23.00, 7.01.2002 у 10.45; 8.01.2002 у 7.00, 21.00; 9.01.2002 у 7.00; Сибазон 0,5% - 2 мл - 20.12.2001 у 10.15; 24.12.2001 у 7.15, 7.01.2002 у 11.35; під час операції Фенталін 0,005% - 20.12.2001 - 6-кратно: 7.01.2002 - тричі (том І а.с. 147).
Із витягу з кримінального провадження № 42013110010000465 вбачається, що 04 липня 2013 року потерпілий ОСОБА_2 подав заяву щодо підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, шляхом умисного невнесення в договір дарування квартири факту, який має юридичну силу та з подальшим використанням договору сестри ОСОБА_2 для вчинення незаконних дій (том ІІ а.с. 14).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за змістом позовних вимог доведено, що  дарувальник ОСОБА_5 , на момент укладення 29 січня 202 року  договору дарування квартири АДРЕСА_1 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення суду, ОСОБА_1 посилалася на те, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, квартира АДРЕСА_1 належала їй на праві власності. При цьому, судом не було залучено її до участі у справі, а відтак, оскаржуваним рішенням порушено її права та інтереси, як власника квартири.
 
Перевіряючи висновки суду першої інстанції виходячи з доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частиною першою ст. 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до ч.3 ст.18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Згідно з ч.1ст. 352 ЦК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
З аналізу наведеної норми закону вбачається, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження судового рішення лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: - учасники справи; - особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до справи особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, свобод, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, свободи, інтересів та (або) обов`язків скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про скасування судового рішення на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 237/6159/18 (провадження № 61-14202 св 20).
 
Так, предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 та довіреності на ім`я ОСОБА_4 за реєстровим № 194 від 17 січня 2002 року.
З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2002 року ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування укладеного з ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 
15 листопада 2016 року ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_8 , який, в свою чергу, 07 червня 2019 року відчужив її на користь ОСОБА_1 за договором дарування.
 
Як зазначає скаржник у апеляційній скарзі, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, вищевказана квартира належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 07 червня 2019 року, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення суду впливає на її права та інтереси. 
На підтвердження зазначеної обставини, скаржником долучено до матеріалів справи, зокрема:
- договір дарування квартири від 07 червня 2019 року згідно якого, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (т. І а.с. 147);
-  інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої, 07 червня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т. ІІ а.с. 148-151).
 
З вказаного вбачається, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у розгляді даної справи.
 
Таким чином, задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору дарування вищевказаної квартири від 09 січня 2002 року та довіреності виданої, зокрема, з метою укладення вказаного договору від 17 січня 2002 року, за наведених обставин, порушує майнові права та інтереси ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у розгляді даної справи судом першої інстанції.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: порушення норм процесуального права; неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Зважаючи на те, що  судом першої інстанції не  було вирішено питання про склад учасників судового процесу, а ухваленим рішенням  вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав  для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового  рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог з зазначених вище підстав.
Інші доводи, не можуть бути прийняті судом в якості підстави для скасування  оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції справу вирішено без залучення особи, прав та інтересів яких стосується спір. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
постановила:
 
Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - адвоката Климова Олексія Юрійовича задовольнити.
Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, за яким:
ОСОБА_2 відмовити в задоволенні заявлених вимог про визнання недійсним договору дарування квартири.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття,  може бути оскаржена  в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Суддя-доповідач:        
 
Судді: