Номер провадження: 22-ц/813/230/23 
Справа № 520/5693/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 , третя особа: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М. 30 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Київського районного суд м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 , третя особа: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення (т. 1 а.с. 4-8).
В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2018 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.Н. 31.01.2014 року та зареєстроване в реєстрі за № 1430 на квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважали, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 22.08.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , є нікчемним. 
Позивачі стверджували, що квартира АДРЕСА_1 є спадковим майном і повинна належати їм усім, проте, вона вибула з володіння без їх згоди, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду із вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було задоволено частково. 
Витребувано у ОСОБА_5 в особі його законного представника - матері ОСОБА_6 на користь позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,4 кв. м, житловою площею 17,5 кв.м, яка була відчужена за договором купівлі - продажу від 22.08.2014 року, укладеним між відповідачем ОСОБА_5 , в особі його законного представника - матері ОСОБА_6 і ОСОБА_1 , та посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. (реєстр № 1553), з номером запису про право власності 5175013, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 327256251101. 
Стягнуто, в рівних частках, з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 гривень. У задоволенні решти позову відмовлено (т. 2 а.с. 70-76).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 81-83).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_4 не є сином ОСОБА_7 , яка була матір`ю померлої ОСОБА_8 , таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не є рідними братом і сестрою, а отже, ОСОБА_4 не є спадкоємцем другої черги померлої ОСОБА_8 . Крім того, апелянт вважає, що оскільки позивачі не є власниками спірного нерухомого майна, то пред`явлення ними позову про витребування такого майна можливо лише після визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на спадкову квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що у матеріалах справі наявні належні докази того, що ОСОБА_4 дійсно є сином ОСОБА_7 та братом померлої ОСОБА_8 . Крім того, спірне спадкове майно вибуло з володіння позивачів внаслідок отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке в подальшому судовим рішенням було визнано недійсним, що свідчить про наявність у позивачів правових підстав для витребування такого майна шляхом віндикації.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише ОСОБА_1 , та не оскаржується іншим відповідачем - ОСОБА_5 в особі його законного представника ОСОБА_6 , то вказане судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині порушених прав та інтересів ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , про що свідчить Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Басарабянска, Республіка Молдова.
Після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу від 19 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., реєстр. № 1439.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Так, статтями 1261-1265 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом, зокрема: у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. 
Як вірно зазначено судом, спадкоємцями другої черги за законом після смерті ОСОБА_8 є її сестри ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також брати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується наступними доказами, наявними у матеріалах справи.
Згідно Свідоцтва про народження № НОМЕР_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8 , де в графі «батько» запис відсутній, а в графі «матір» вказана ОСОБА_9 .
З запису акту про шлюб № 28 та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00012976352 вбачається, що 03.05.1952 року Виконавчим комітетом Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».
В період даного шлюбу народились донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 . 
05.12.1975 року Виконавчим комітетом Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , про що складено відповідний актовий запис за № 27. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».
ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_4 , у Свідоцтві про народження Серії НОМЕР_5 , виданому повторно, його батьками вказані ОСОБА_10 та ОСОБА_15 .
Жодних належних письмових доказів на спростування того факту, що ОСОБА_4 не є сином ОСОБА_7 , апелянтом ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції не надано, тобто, доводи апеляційної скарги про відсутність споріднення між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Таким чином, матеріалами справи підтверджений той факт, що ОСОБА_8 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають споріднений зв`язок друг з другом, як по лінії матері так і по лінії батька.
Батько сторін у справі ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , а його дружина та мати сторін ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .
11.10.2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Третьої одеської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_2 .
Також до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
У свою чергу відповідач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зазначивши, що окрім неї інших спадкоємців немає.
31.03.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_8 належне їй майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
В подальшому, 22.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_1 передала у власність, а малолітній ОСОБА_5 , в особі законного представника – матері ОСОБА_6 , прийняв у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_16 , в інтересах якого діяла ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсними, встановлення факту, що має юридичне значення. 
ОСОБА_1 , у свою чергу, звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , в інтересах якого діяла ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину за законом дійсними.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2018 року у справі №520/4639/15-ц, яке набрало законної сили, було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.Н. 31 березня 2014 року та зареєстроване в реєстрі за №1430, на квартиру АДРЕСА_1 .
Встановлено факт що особа, яка зазначена у договорі від 19.08.2008 року купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 , реєстровий номер 1439, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., як ОСОБА_8 , у свідоцтві про смерть від 13.06.2013 року за № 2 виданому ЗАГСом ОСОБА_17 , у свідоцтві про народження актовий запис № 23 від 19.03.1951 року виданому Виконавчим комітетом Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області – ОСОБА_8 , є однією і тією ж особою – ОСОБА_8 . 
В частині інших позовних вимог відмовлено.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні про те, що спірна квартира, яка є спадковою масою після смерті ОСОБА_8 , вибула з володіння позивачів внаслідок видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , яке в подальшому рішенням суду було визнано недійсним.
На час розгляду даної справи спірне майно знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_5   на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.
Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16.
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що витребування спірного майна на користь позивачів відповідає критерію законності, зокрема, здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідачів у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.
Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Як вірно зазначено судом, відповідач ОСОБА_5   не позбавлений права в подальшому звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваного майна, збитків що сприятиме дотриманню принципу пропорційності.
На підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Колегія суддів враховує що у справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_5 , якому належить спірне нерухоме майно, що підлягає витребуванню, не реалізував своє право на подання апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка іншого відповідача свідчить про повну згоду із оскаржуваним судовим рішенням в частині задоволених вимог позову щодо нього.
Також судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог позивачів про встановлення того, що дане рішення, у разі набуття ним чинності, є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - у зв`язку з їх передчасністю. 
Аналогічно вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог позивачів про виселення зі спірного майна ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 .
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що оскільки позивачі не є власниками спірного нерухомого майна, то пред`явлення ними позову про витребування такого майна можливо лише після визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права власності на спадкову квартиру.
Колегія суддів зазначає, що позивачами у справі пред`явлений віндикаційний позов, тобто позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого не власника.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 522/7636/14-ц).
У даному випадку, позовні вимоги заявлені спадкоємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі того, що спірне спадкове майно вибуло з володіння останніх внаслідок незаконного отримання відповідачкою ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке в подальшому судовим рішенням було визнано недійсним, що свідчить про наявність у позивачів правових підстав для витребування такого нерухомого майна шляхом віндикації.
Безпідставними також є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що задоволення позовних вимог в частині витребування нерухомого майна у ОСОБА_5 фактично позбавило відповідачку права на отримання своєї частини спадщини після смерті ОСОБА_8 .
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що питання щодо вирішення спадкових прав ОСОБА_1 не є предметом розгляду даної справи, такі позовні вимоги у суді першої інстанції не заявлялись та судом не розглядались.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 вересня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе