ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
12 вересня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/6747/22	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Кругового О.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу   Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року (головуючий суддя: Татаринова Д.В.) по адміністративній справі № 280/6747/22, розглянутої у спрощеному провадженні
за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1  29.11.2022 року звернувся до суду із позовом до відповідача  Військової частини НОМЕР_1  (далі  В/ч НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1  щодо не нарахування та невиплати йому  грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 - 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь зазначену грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 - 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням його прав та законних інтересів при звільненні з військової служби.
У відзиві на позов відповідач зазначає про безпідставність заявлених позивачем вимог, в зв`язку з чим просить у їх задоволенні відмовити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року    позов задоволено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати з підстав порушення норм матеріального права, та відмовити в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов.
Перевірка рішення суду судом апеляційної інстанції здійснюється в межах доводів апеляційної скарги відповідача, як це передбачено  ст.308 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача  не підлягає   задоволенню з наступних підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , відповідно до  посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 15.05.2017 року, з зазначеного часу має статус учасника бойових дій.
Позивач в 2020-2022 роках проходив службу  на різних посадах в Більмацько-Розівському об`єднаному РВК, Кегичівському РТЦ комплектування та соціальної підтримки, та   в/ч НОМЕР_1 , з 04.11.2022 року звільнений з посади та виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 , та усіх видів забезпечення.
Оскільки при звільненні зі служби відповідачем не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2022 роки, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, що врахована судом першої інстанції згідно ч.5  ст.242 КАС  України  при розгляді справи, встановлено наступне.
Відповідно до ч.1  ст.2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»  (далі  Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із п. 12  ст. 12 Закону України від 22.10. 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(з наступними змінами, далі Закон № 3551-ХІІ)  учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі  Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до  ст.16-2 Закону №504/96-ВР, зокрема, учасникам бойових дій, статус яких визначений  Законом № 3551-XII, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 8  ст. 10-1 Закону України від 20.12. 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (з наступними змінами, далі Закон № 2011-ХІІ)  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону №504/96-ВР, інші додаткові відпустки надаються  на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі, якщо  Законом №504/96-ВР  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п.14  ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абз.1,2 цього пункту військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17  ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені ч.1,6 та12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених ч.1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.18  ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду,  тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у  законах України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  та  від 06.12.1991 року № 1932-XII «Про оборону України»  (далі  Закони № 3543-XII  та  № 1932-XII  відповідно).
За визначенням  ст.1 Закону № 3543-XII  особливий період  це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII  визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в  ст.1 Закону № 3543-XII  надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація-  комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту  на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом №2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток  (відповідно до п.19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12  ст. 12 Закону №3551-XII  , п. 8  ст. 10-1 Закону  № 2011-ХІІ,  ст. 16-2 Закону №504/96-ВР.
Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07.06. 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06. 2018 року за №745/32197 (далі  Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини, та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки, або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  ст.16-2 Закону № 504/96-ВР  та п. 12 ч.1  ст.12 Закону № 3551-ХІІ.
Здійснивши аналіз чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  ст.16-2  Закону № 504/96-ВР  та п.12 ч.1ст.12  Закону № 3551-ХІІ, що спростовує посилання відповідача на те, що  під час дії особливого періоду  не передбачено виплату грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасниками бойових дій.
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при звільненні ОСОБА_1  зі служби з В/ч НОМЕР_1 ,  він  мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період 2020-2022 роки додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1  ст.12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги   судом задоволені правомірно.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України підлягають застосуванню судами правові висновки Верховного Суду по справам з подібними обставинами, а тому посилання апелянта на судову практику окружного і апеляційних судів застосуванню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Викладене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст.  315,  316,  321,  322,  325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Військової частини   НОМЕР_1  -  залишити без задоволення.
Рішення   Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року по адміністративній справі № 280/6747/22 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття, касаційному  оскарженню не підлягає у відповідності до ч.5  ст.328 КАС України.    
Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий