КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №369/17522/21                                              Головуючий у 1 інстанції: Янченко А.В.
провадження №22-ц/824/10481/2023                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
29 серпня 2023 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., 
при секретарі: Качалабі О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 04.11.2013 року між сторонами було укладено попередній договір оренди земельної ділянки 5,0 га, кадастровий номер 3222485800:03:0003:5070, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Петрівське.
Вказував, що відповідно до п.п.1, 10 попереднього договору сторони домовились про те, що договір оренди земельної ділянки (основний договір) повинен бути укладений і належним чином оформлений не пізніше 31.12.2013 року.
Згідно з п.4 попереднього договору на момент його підписання орендар передав, а орендодавець отримав для підтвердження зобов`язань, взятих сторонами за договором в забезпечення його виконання, суму в розмірі 4 000 000 гривень, в якості забезпечувального платежу щодо зобов`язання орендаря за основним договором.
Проте, позивач вказував, що основний договір оренди так і не був укладений в строк, зазначений в п.10 попереднього договору.
Пунктом 5 попереднього договору встановлено, що у випадку невиконання вимог 
п.10 цього договору (підписання основного договору до 31.12.2013 року) орендодавець зобов`язується повернути орендарю на його вимогу кошти в сумі забезпечувального платежу, тобто 4 000 000 гривень.
Зазначав, що 29.10.2021 року позивачем було відправлено відповідачу поштовим зв`язком лист з оголошеною цінністю та описом вкладення вимогу про повернення коштів протягом семи днів з моменту пред`явлення даної вимоги. 
Проте, вказаного обов`язку або ж навіть відповіді на вказану вимогу щодо сплати вище зазначених грошових коштів на користь позивача, позивач так і не отримав. Відповідач проігнорував отримання кореспонденції, що підтверджується відміткою про невручення листа у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Вказував, що відповідно до вимог ч.2 ст.530 ЦК України відповідач мав повернути йому кошти не пізніше 05.11.2021 року, проте відповідач ухиляється від повернення суми боргу, тому позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти в сумі 4 000 000 гривень.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.
Скарга обґрунтована тим, що враховуючи те, що Попередній договір укладено у письмовій формі, то твердження суду першої інстанції, що до попереднього договору оренди земельної ділянки вимоги щодо його державної реєстрації є такими ж, як і до договору оренди земельної ділянки, є хибними.
Вказує, що сторони попереднього договору, підписуючи його, визнали факт передачі відповідачу коштів.
Зазначає,щонаданий відповідачем примірник попереднього договору не є предметом спору у даній справі, а тому його аналіз (дослідження) судом виходить за межі його компетенції.
Враховуючи вищенаведене, вважає, що суд першої інстанції, в порушення ст.263 ЦПК України, повно і всебічно не з`ясував всі обставини, неправильно застосував до спірних правовідносин ст.ст.205, 210, 635, 639 ЦК України та дійшов до помилкових висновків, що призвело до ухвалення необгрунтованого та незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження державної реєстрації попереднього договору оренди землі від 04.11.2013 року у встановленому законом порядку, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Суд зазначав, що позивачем не надано суду доказів передачі відповідачу забезпечувального платежу на виконання умов попереднього договору від 04.11.2013 року, як у розмірі 4 000 000 гривень, так і у розмірі 40 000 гривень.
Також, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю, суд відмовив у застосуванні строків позовної давності.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно змісту ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно з ч.1 ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. 
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту його укладення (частини друга статті 631 ЦК України).
Згідно зі ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
За ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно зі ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №322/1178/17 (провадження №14-338цс19) зроблено висновок про те, що «…Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації». «… Реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору».
На підставі викладеного, відповідно до вимог чинного законодавства договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації та права й обов`язки учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки набуваються лише після його державної реєстрації.
До попереднього договору оренди земельної ділянки вимоги щодо його державної реєстрації є такими ж, як і до договору оренди земельної ділянки, визначені у встановленому законом порядку.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження державної реєстрації попереднього договору оренди землі від 04.11.2013 року у встановленому законом порядку, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Отже, оскільки державна реєстрація попереднього договору оренди землі від 04.11.2013 року у встановленому законом порядку проведена не була, сторони договорів не набули прав та обов`язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні такого договору.
Судом встановлено, що 20.03.2023 року як представником позивача так і представником відповідача в судовому засіданні суду було надано для огляду оригінали попереднього договору від 04.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 (як орендодавцем) та ОСОБА_1 (як орендарем), з яких вбачалося, що вони суттєво відрізняються один від одного, зокрема пункти 4 та 5.
Крім того, позивачем не надано та матеріали справи не місять доказів передачі відповідачу забезпечувального платежу на виконання умов попереднього договору від 04.11.2013 року, як у розмірі 4 000 000 гривень, так і у розмірі 40 000 гривень.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за попереднім договором оренди землі є необґрунтованими та до задоволення не підлягали.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керувався критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Щодо заявленого клопотання про застосування позовної давності слід, то відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач .
Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю, то суд відмовив у застосуванні строків позовної давності.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.

Головуючий:  

Судді: