Постанова
Іменем України
 
18 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 740/1070/21
провадження № 61-2228св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Турчин Антоніна Миколаївна, ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року в складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року в складі колегії суддів Висоцької Н. В.,   Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Турчин Антоніна Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 23 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Турчин А. М.
Позовна заява мотивована тим, що спірний правочин вчинений позивачем як продавцем під впливом тяжкої для нього обставини і вкрай на невигідних умовах, чим скористалась друга сторона договору. Зокрема, у період          2016-2017 років він тяжко хворів, перебував у лікарні, у зв`язку з чим йому не вдалось оформити належним чином відповідну документацію щодо будівлі (гуртожитку) на АДРЕСА_1 під відповідне житло, виконати роботи по його ремонту та благоустрою. Перед укладенням оспорюваного правочину ОСОБА_3 було відомо про обставини, які унеможливлювали підписання договору. При укладенні спірного договору у нотаріуса як покупець перебувала ОСОБА_2 , яка була особою похилого віку, тому позивач розхвилювався та розгубився від всього цього, та під тиском щодо загрози втрати житла та тяжкого стану захворювань, вчинив оформлення спірного договору. При вказаних умовах під час укладення спірного договору позивач не міг зосередитись, розгубився, не міг усвідомлювати неправильно сформований договір з нотаріальними порушеннями. Крім того, зазначає, що мав великі борги за лікування та найм житла, а тому погодився на продаж своїх приміщень.
При цьому, оцінка вартості приміщень, які були предметом правочину, є неналежною; стороною покупця не були сплачені позивачу домовлені кошти за приміщення після його продажу. Технічна документація до договору, зокрема, і звіт про оцінку, вчинені ОСОБА_3 , вартість спірного майна як предмета договору занижена у 3-4 рази, що для нього є вкрай невигідним. До укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 написав розписку щодо виплати 3 000,00 доларів США за придбане ним майно до 01 вересня 2018 року, що свідчить про неповний розрахунок покупця при укладенні договору.
Позивач наголошував, що постійно звертався до ОСОБА_3 щодо протиправності вказаного договору, проте останній, після неодноразових обіцянок, уникав зустрічей, принижував його в присутності працівників, грубо лаявся, провокував бійки. Також позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 щодо виплати коштів для допомоги своїм дітям, сестрам, які мали і мають пряме відношення до приміщень згідно спірного договору. 
Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель, розташованих на АДРЕСА_2 , укладений 23 лютого 2018 року між ним та       ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Турчин А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 159.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2021 року залучено до участі у цій справі в якості третьої особи ОСОБА_4 .
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від               14 вересня 2021 року залучено до участі в справі в якості відповідача (співвідповідача) ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від             15 вересня 2022 року відмолено в задоволенні позовних вимог             ОСОБА_1 .
Судове рішення мотивоване тим, що надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази у їх сукупності, не доводять, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 23 лютого 2018 року є недійсним. Зокрема, позивачем не  доведено, що правочин укладений на вкрай невигідних для нього умовах та, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним правочином; позивач взагалі не визначив та не навів, які саме невигідні умови настали для нього при укладенні цього договору та чи дійсно умови оспорюваного договору були вкрай невигідними для нього з огляду на його майновий стан і доходи. Ним не доведено: що оспорюваний договір був вчинений саме для усунення тяжких обставин; існування на час вчинення спірного правочину у позивача можливості продати нежитлові приміщення на більш вигідних умовах; намір позивача передати нерухоме майно в комунальну власність; нерозривний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладенням оспорюваного договору, який вчинений виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційним судом установлено, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель на        АДРЕСА_2 , від 23 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем). Проте власником цього нерухомого майна є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 27 квітня 2021 року, укладеного з ОСОБА_2 . 
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав що позивачем обрано неналежний (неефективний) спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову (витребування майна) до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин). Апеляційний суд при цьому врахував, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків його недійсності не призведе до поновлення прав позивача на нежитлові будівлі, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання. Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав, які він вважає порушеними, є самостійною підставою для відмови в позові, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду. Тому апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача, однак з інших, наведених апеляційним судом, мотивів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14 лютого 2023 року  ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року. Повний текст постанови складений 16 січня 2023 року.
У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року, та витребував справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року позивач вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 вересня 2019 року в справі                         № 638/2304/17, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі                         № 569/17272/15-ц, від   28 лютого 2019 року в справі № 646/3972/16-ц, та у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі                   № 6-551цс16. Також позивач зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема, ненадання належної оцінки наявним у справі доказам, встановлення обставин справ за недостатніми доказами.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиція інших учасників 
У квітні 2023 року ОСОБА_3 надіслав відзив на касаційну скаргу. Вказував на безпідставність доводів позивача, оскільки апеляційний суд належним чином встановив застосування останнім неналежного (неефективного) способу захисту його прав власності на спірне нерухоме майно. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2006 року у справі № 2-173/2006 визнано за ОСОБА_1 право власності: на 1/2 частку нежитлової будівлі контори під літерою «А» та будівлю столярної майстерні під літерою « М », розташовані на АДРЕСА_2 , придбане на ім`я його матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; на склад (щитову) під літерою «И» з майстернею під літерою «И1», та на будівлю пилорами під літерою «У», розташовані на АДРЕСА_2 , придбані на ім`я його брата ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 червня 2006 року, виданого Ніжинським міжміським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 є власником в цілому нежитлових будівель, розташованих на АДРЕСА_2 ; державна реєстрація права власності проведена 05 червня 2006 року на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2006 року.
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 був власником нежитлових будівель, розташованих на АДРЕСА_2 , загальною площею 559,3 кв. м, а саме: нежитлової будівлі контори під літерою «А», нежитлової будівлі столярної майстерні під літерою «М», прибудови «м12, нежитлової будівлі склад-щитова під літерою «И», майстерні під літерою «И1», нежитлової будівлі пилорами під літерою «У» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1392225274104).
23 лютого 2018 року між ОСОБА_1 (як продавцем) і ОСОБА_2 (як покупцем) був укладений договір купівлі-продажу нежитлових будівель, а саме нежитлових будівель на АДРЕСА_2 , загальною площею 559,3 кв. м (контору під літерою «А», загальною площею 87,1 кв. м; столярну майстерню під літерою «М», загальною площею 308,1 кв. м;, прибудову під літерою «м1», загальною площею 14,5 кв. м; склад-щитову під літерою «И», загальною площею         54,6 кв. м; майстерню під літерою «И1», загальною площею 48,9 кв. м; пилораму під «У», загальною площею 46,1 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1392225274104). За умовами договору продаж вчинено за 139 825,00 грн, які покупець сплатив повністю продавцю до підписання договору, сторони не мають претензій щодо проведених розрахунків (пункт 3 договору). Ринкова вартість нежитлових будівель 139 825,00 грн згідно звіту № 2347480_18102017_49 про оцінку майна оцінювача ОСОБА_7 , ТОВ «Бюро нерухомості» від 18 жовтня 2017 року (пункт 4 договору). Сторони підтверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлення ними суті договору, умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (пункт 10 договору). Сторони свідчать, що в тексті договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у цьому тексті після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 11 договору). Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, а також про правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, обману, насильства сторони ознайомлені (пункт 15 договору). Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Турчин А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 157.
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 27 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , остання набула у власність нежитлові будівлі загальною площею 559,3 кв. м, розташовані на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1392225274104). Цей правочин посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Турчин А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 302.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судами встановлено, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний правочин був вчинений ним як продавцем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилався також на те, що він не мав житла, мав неналежний рівень матеріального забезпечення, тяжкий стан здоров`я, у зв`язку з чим лікувався, мав борги за лікування та найм житла; ціна продажу спірного майна занижена; він повністю не розумів умов договору, що неправомірно не враховано нотаріусом; на нього здійснювався тиск зі сторони ОСОБА_3 та останній з позивачем повністю не розрахувався за придбане майно, тому ним були написані боргові розписки.
Згідно з статтями 15, 16 ЦК Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)  кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц).
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
За частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;             3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
У постанові від 21 грудня 2022 року в справі № № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. 
Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.
Однак, як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , він не використав речово-правові способи захисту порушеного права власності, зокрема, не заявляв вимог про витребування спірного майна від останнього власника ( ОСОБА_4 ).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Апеляційний суд встановив, що у даній справі спір виник між сторонами щодо права власності на нежитлові будівлі загальною площею 559,3 кв. м, розташовані на АДРЕСА_2 , які належали позивачу та внаслідок спірного правочину вибули із його власності.
Разом із цим, апеляційним судом встановлено, що власником спірних об`єктів нерухомого майна є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 27 квітня 2021 року, укладеного з ОСОБА_2 (особа, яка набула у власність спірне нерухоме майно від позивача за оспорюваним ним правочином).
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачем обрано неналежний (неефективний) спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення позову про витребування майна (віндикаційного позову) до особи, яка незаконно, на думку позивача, володіє цим майном та за відсутності між ними зобов`язально-правових відносин.
Апеляційний суд також правильно зазначив, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним спірного правочину та застосування наслідків його недійсності не призведе до поновлення прав власності позивача на спірне майно (нежитлові будівлі), а тому вказані вимоги не є належним (ефективним) способом захисту (оскільки, навіть у разі їх задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання). Заявлений позивачем спосіб захисту його прав на спірне нерухоме майно не є належним (ефективним) саме у цих спірних правовідносинах, оскільки відповідне майно перебуває у власності особи, з якою у позивача відсутні зобов`язально-договірні відносини щодо цього майна.
Належним (ефективним) способом захисту прав позивача саме у цих спірних правовідносинах є речово-правовий, а саме, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. 
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц). 
Згідно із частиною другою статті 416 ЦПК України та частиною першою статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із обранням ним неналежного (неефективного) способу захисту його прав.
За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про зміну рішення суду першої інстанції, шляхом зміни його мотивувальної частини та викладення її в редакції постанови апеляційного суду. При цьому апеляційний суд правильно погодився із судом першої інстанції про відмову у задоволенні позову по суті розгляду справи, залишивши у решті рішення суду першої інстанції без змін.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).
Верховний Суд також звертає увагу, що ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2021 року, яка прийнята на стадії підготовчого провадження, до участі у справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_4 , яка була останнім власником спірного нерухомого майна.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Сторона позивача, будучи присутньою у підготовчих судових засіданнях        06 серпня 2021 року, 25 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року та 21 жовтня 2021 року, не скористалася правом на подачу заяви про зміну предмета або підстав позову, з метою застосування належного (ефективного) способу захисту при розгляді цієї справи.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції в незміненій частині рішення та апеляційний суду у постанові, оцінивши належним чином надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, обґрунтовано відмовили у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо відхилення доводів касаційної скарги. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від   28 лютого 2019 року в справі № 646/3972/16-ц, та у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі № 6-551цс16, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 638/2304/17 (про визнання недійсним договору дарування грошових коштів), Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року, скасовуючи ухвалу апеляційного суду про закриття апеляційного провадження та направляючи справу для продовження розгляду, вказав, зокрема, таке. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Аналіз матеріалів справи свідчить, що при обґрунтуванні права на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року головне управління державної фіскальної служби у Харківській області вказувало, що у провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебуває справа № 820/4312/17 за позовом ОСОБА_2 до головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від         13 вересня 2017 року № 0000751314, № 0000731314, № 0000741314. Головне управління державної фіскальної служби у Харківській області вказувало, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року впливає на права та обов`язки ОСОБА_2, оскільки грошова сума                       10 000 000,00 грн є предметом розгляду у справі № 820/4312/17. Це матиме наслідком скасування податкових повідомлень-рішень про визначення грошового зобов`язання ОСОБА_2 з податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Зазначене також вплине на обов`язок головного управління державної фіскальної служби у Харківській області по скасуванню суми грошового зобов`язання (а. с. 42, 43). За таких обставин, зазначивши, що апелянтом не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що оскарженим рішенням порушені його права і захистити їх в іншій спосіб він не має можливості, апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги та зробив неправильний висновок про закриття апеляційного провадження.
У справі № 646/3972/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду ((про визнання недійсним договору дарування 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 від 01 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; виселення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення(первісний позов); про відмову у зобов`язанні ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_6 і ОСОБА_7 перешкод у користуванні 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1 та передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири (зустрічний позов)), виходив із такого, зокрема. Задовольняючи первісний позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок місцевого суду стосовно відповідності договору дарування вимогам закону є неправильним, оскільки на час укладення вказаного правочину (01 квітня 2015 року)відповідачі були обізнані про існування рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частину спірної квартири. Тобто договір дарування не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення позивачу перешкод у розпорядженні майном. Крім цього, зареєструвавшись 20 квітня 2015 року у вказаному житловому приміщенні разом з дочкою ОСОБА_7, яка весь час проживала за місцем реєстрації своєї матері, ОСОБА_6 порушив права ОСОБА_4, так як на 1/6 частину припадає лише близько 3 кв. м житлової площі квартири. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_6 обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
У справі № 6-551цс16 Верховний Суд України, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції (про  визнання недійсною довіреності; визнання недійсним договору дарування S_1 частини у праві власності на вказаний будинок, укладений між ОСОБА_3 (від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_5) та ОСОБА_4), вказав, зокрема, таке. У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач, від імені якої укладено договір дарування на підставі виданої нею довіреності відповідачу на право розпорядження єдиним її житлом, була людиною похилого віку та інвалідом першої групи, потребувала за станом здоров`я стороннього догляду; її дочка мала тяжку хворобу й перебувала тривалий час на лікуванні у лікарні. З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивачки умовах і що її волевиявлення  не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тому він підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.
У справах № 569/17272/16-ц, № 905/1926/16, № 338/180/17 правовідносини не є подібними, зокрема, різні підстави та предмети позовів. У справі             № 569/17272/16-ц - про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації у зв`язку із використанням твору без дозволу; у справі № 905/1926/16 - про зобов`язання виконати умови укладеного з ПАТ «Донбасенерго» договору     № АУП-20-07/0003 від 20 липня 2015 року, а саме: прийняти виконання зобов`язань ПАТ «Донбасенерго» за договором № АУП-20-07/0003 від 20 липня 2015 року шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за відповідні періоди, на таку кількість і вартість електроенергії; у справі № 338/180/17 - про стягнення безпідставно отриманих коштів, сум 3% річних та інфляційних втрат (за первісним позовом); про визнання укладеним 03 серпня 2016 року договір підряду та стягнення боргу за поставлені будівельні матеріали (за зустрічним позовом).
Отже, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, підстави і предмет позову, встановлені фактичні обставини.
Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та встановили всі обставини у справі на підставі недостатніх доказів, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновку апеляційного суду про застосування позивачем неналежного (неефективного) способу захисту його прав враховуючи характер та зміст спірних правовідносин у цій справі.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення від 03 квітня 2008 року).
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції в незміненій частині рішення та апеляційним судом в постанові правильно застосовані норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалені законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених ним у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2022 року в незміненій частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенко

                                                                                                                      С. О. Карпенко

                                                                                                                       В. А. Стрільчук