П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 вересня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/11388/23	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якій просив визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2019 року по 04.05.2023 року включно; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2019 року по 04.05.2023 року включно в сумі 227365,82 грн. відповідно до вимог  Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2019 року по 04.05.2023 року включно; зобов`язав ВЧ нарахувати та виплатити позивачу 84638,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2019 року по 04.05.2023 року включно. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що позивач в період часу з 11 грудня 2012 року по 06 вересня 2019 року проходив службу у ВЧ.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі №420/6568/20 позов ОСОБА_1 було задоволено частково, зобов`язано ВЧ нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 06.09.2019 р. включно. 02.03.2021 року на виконання рішення суду відповідачем виплачено кошти у сумі 4413,48 грн.
Також, поставною П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2022 року по справі №420/19466/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо здійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 1.12.2015 р. по 6.09.2019 р. з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року у якості базових місяців для нарахування індексації; зобов`язано ВЧ здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 р. по 06.09.2019 р. з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року у якості базових місяців для нарахування індексації. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 05.05.2023 року на виконання рішення суду відповідачем виплачено кошти у сумі 84638,95 грн.
Крім цього, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 року по справі №420/6300/19 позов ОСОБА_1 задоволено: зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 02 травня 2019 року по 06 вересня 2019 року, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 06 вересня 2019 року. 08.05.2020 року на виконання рішення суду від 25.03.2020 року по справі №420/6300/19 відповідачем виплачено кошти у сумі 9201,66 грн.
Позивач, ввжаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд першої інстанції зазначив, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
З огляду на викладене, виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) її виплати та час звернення до суду, суд дійшов висновку, що справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 84638,95 грн. (сума грошового забезпечення, яку було відповідачем своєчасно не виплачено), а сума, заявлена позивачем у розмірі 227365,82 грн., не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише ВЧ та виключно в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Частиною другою    статті 19 Конституції України    визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Відповідно до    статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до    статті 47 Кодексу законів про працю України    (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої    статті 233 Кодексу законів про працю України    у взаємозв`язку з положеннями статей    116,    117,    2371    цього    Кодексу    слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або    повинен був дізнатися    про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач мав право на нарахування та виплату у відповідний період індексації грошового забезпечення та грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, при звільненні з військової служби.
Так, на виконання відповідних рішень суду, ВЧ було виплачено позивачу сукупно заборгованість у розмірі 98254,09 грн. з останньою виплатою 05 травня 2023 року. Вказана дата і є датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем.
Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
Отже, встановивши при розгляді справи щодо виплати середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України    повинен    покласти обов`язок щодо нарахування та виплати на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті вказаних позовних вимог та правомірність стягнення судом першої інстанції з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлений    статтею 117 КЗпП України    механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права.
Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року, справа №761/9584/15-ц.
У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого    статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені    статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені    статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 
Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого    статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 зазначив, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи те, з чим була пов`язана тривалість періоду заборгованості з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з огляду на принцип пропорційності, приймаючи до уваги наявність спору між сторонами щодо суми виплат при звільненні, колегія суддів вважає правомірним застосування в даній справі судом першої інстанції принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні саме в розмірі 84638,85 грн..
При цьому, суд першої інстанції чітко та системно мотивував обрахунок вказаної суми та з посиланням на відповідну практику касаційного суду, що спростовує доводи відповідача з приводу того, що рішення суду першої інстанції не є співмірним та не відображає баланс між інтересами робітника та роботодавця.
Окремо колегія суддів враховує значний обсяг порушених прав позивача (що встановлено вищевказаними судовими рішенням) в частині не нарахування та не виплати у відповідний період грошового забезпечення з урахуванням індексації, а також не нарахування та невиплату грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби.
Вказаний обсяг порушених прав прямим чином вплинув на компенсаторний характер відшкодування позивачу за рішенням суду у вищевказаних справах (які стосувались виплат), що, в свою чергу, безпосередньо вплинуло і на розмір обрахованого середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, тобто виключно протиправні дії відповідача призвели як до значних виплат позивачу за рішенням суду, так і до взагалі виникнення обов`язку сплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку.
Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами ВЧ з приводу того, що в даній справі слід обмежуватись шестимісячним загальним періодом для обрахунку суми середнього заробітку, належного позивачу.
Суд зазначає, що 19.07.2022 року набрав чинності    Закон №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму    статті 117 КЗпП України, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені    статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Водночас, дані спірні правовідносини виникли ще 07 вересня 2019 року, коли після звільнення позивача зі служби з ним не було проведено повний розрахунок, і значно більший період часу тривання вказаних правовідносин відбулось за попередньої редакції ст.117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.
Відповідно до ч.1    статті 58 Конституції України    закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає з    Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, частину першу    статті 58 Конституції України    щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.
Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне застосовувати в даних спірних правовідносинах законодавчі правила, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла до 19.07.2022 року, за якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Доводи апеляційної скарги, якім була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	А.В. Бойко    О.А. Шевчук