ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/524/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,  
секретар судового засідання - І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від позивача: С.І. Круторогова
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу в режимі відеоконференції Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 (суддя                      А.П. Алексєєв, м.Миколаїв, повний текст складено 03.03.2023)
у справі № 915/524/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО»
про стягнення 3537150,00 гривень,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» (надалі також -                   ТОВ «ХІМАГРО») звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» (надалі також - ТОВ «РОДІНА-АГРО»), в якій просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3537150,00грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за відсутності між сторонами письмового договору, як єдиного документа, позивач поставив відповідачу товар (сульфат амонію) вагою 217,8 т вартістю 4737150,00 грн, з ПДВ. Виставлений позивачем рахунок відповідач оплатив частково на суму 1200000,00 грн. Позивач вважає, що між сторонами існують договірні відносини з поставки товару, які оформлені у спрощений спосіб в порядку статей 181, 184 Господарського кодексу України, статті 642 Цивільного кодексу України, підтвердженням чого є факт поставки товару відповідачу, факт його приймання та факт його часткової оплати останнім, доказом чого є долучені до позовної заяви копії рахунку, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних з копіями квитанцій про їх реєстрацію, платіжних доручень, в яких відповідачем здійснено посилання на виставлений позивачем рахунок. Однак на письмову вимогу про сплату залишку вартості товару відповідач відповіді не надав. З огляду на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати товару позивач звернувся з позовом, в якому просив стягнути залишок вартості товару у розмірі 3537150,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав того, що позивачем не доведено викладених у позові обставин про наявність між ним та відповідачем договірних правовідносин з поставки товару (сульфату амонію), власне поставку товару відповідачу та виникнення у відповідача обов`язку з оплати товару.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ХІМАГРО» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у справі №915/524/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; стягнути з ТОВ«РОДІНА-АГРО» заборгованість у розмірі 2987150,00 грн, а також судові витрати.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:
1)судом першої інстанції не з`ясовано обставин, що мають значення для справи.
Скаржник зазначає, що наведене порушення виразилося у тому, що суд, вказуючи про те, що із наданих позивачем паперових копій скріншотів електронного листування не вбачається укладення договору поставки із відповідачем, зокрема, прийняття відповідачем пропозиції про укладення договору поставки, не врахував, що позивач у позові чітко зазначав, що договір між сторонами укладено у спрощений спосіб, додавши до позову відповідні докази, які в їх сукупності досліджені не були.
Щодо віднесення судом видаткових накладних до неналежних доказів скаржник зауважив, що видаткові накладні між сторонами підписані шляхом обміну їхніми сканкопіями, можливість чого передбачена статтею 207 Цивільного кодексу України.
Стосовно позиції суду відносно товарно-транспортних накладних, які суд не визнав доказами поставки товару позивачем відповідачу через неможливість ідентифікувати особу, що їх підписала, та через зазначення в них номерів інших видаткових накладних, аніж ті, що прикладені до позову, позивач зазначив про передчасність такого висновку суду, оскільки у видаткових та товарно-транспортних накладних стоїть підпис однієї особи - Беспалової Н.О., яка приймала товар, тоді як діюче законодавство не вимагало отримувати постачальнику документальне підтвердження повноважень особи, що приймає товар, а також необхідність проставлення печатки від імені юридичної особи на правочинах, у тому числі на накладних, не встановлена нормами чинного законодавства. При цьому під час судового розгляду справи та дослідження доказів, які містяться в матеріалах справи, представник позивача пояснила, що в товарно-транспортних накладних вказані номери видаткових накладних, за якими позивач отримував товар від його продавця -                         ПП «УКРМІНХІМ».
Окрім того, як зазначає апелянт, суд не з`ясував, що прикладенні до позову копії податкових накладних разом з квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних в сукупності з іншими доказами у справі, з врахуванням положень Податкового кодексу України та фактичних дій як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару, доводять законність підстав для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту відповідача, та, відповідно, доводять факт руху товару.
Також скаржник зазначив, що місцевим господарським судом не були досліджені обставини стосовно того, що факт передачі рахунку на оплату товару не повинен підтверджуватися відповідним доказом, адже наявність рахунку на оплату в правовідносинах поставки не передбачена в імперативному порядку згідно із чинним законодавством. В той же час, суд мав з`ясувати та оцінити в сукупності виставлений позивачем рахунок на оплату №458 від 22.08.2022 та платіжні доручення, згідно із якими відповідачем була здійснена часткова оплата товару та в яких міститься посилання на рахунок. Крім того, відповідач здійснював часткове погашення існуюючої заборгованості навіть і після відкриття провадження у цій справі, чого судом з`ясовано не було, хоча позивач і подавав до суду заяву про зменшення позовних вимог;
2)висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи.
Обґрунтовуючи зазначений довід скаржник послався на те, що роздруковані з електронного кабінету платника податкові накладні разом із квитанціями є доказами того, що позивач надав відповідачу право на податковий кредит, поставивши товар, що відповідачем не заперечується, натомість суд, зазначаючи, що ним не встановлено факту надання відповідачеві цих податкових накладних, зробив висновок, який не відповідає встановленим обставинам справи.
Також позивач ще раз зауважив, що додані позивачем докази мали бути розглянуті та досліджені судом у сукупності, однак суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи;
3)судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, не застосовано пункт 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, за змістом якої податкові накладні разом із квитанціями про їхню реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних свідчать про факт відображення операцій, що обкладаються ПДВ, в податкових зобов`язаннях як продавця, так і покупця, а відтак, вказана норма закону передбачає отримання відповідачем, як покупцем, податкових накладних й самостійно.
Одночасно з поданням апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» заявлено клопотання (вх.№717/23/Д1 від 23.03.2023), відповідно до якого скаржник просив:
1)вважати поважними причини подання копій адвокатського запиту вих.№23-3 від 23.02.2023, адвокатського запиту вих.№23-4, відповіді вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023, відповіді вих.№4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023, у зв`язку із ухваленням Господарським судом Миколаївської області 21.02.2023 у справі №915/524/22 незаконного та необґрунтованого рішення через нез`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню); порушення норм процесуального права, що пов`язано із неповним, необ`єктивним та невсебічним дослідженням та оцінкою судом, зокрема, доданих позивачем до позову податкових накладних разом із квитанціями про їх реєстрацію в ЄРПН, роздрукованих із Електронного кабінету платника та Єдиного реєстру податкових накладних, який є створеною ДПС України базою даних в Системі електронного адміністрування (СЕА) ПДВ, що не могло бути відомо позивачу станом на час подання позову, до якого було додано докази, які з урахуванням вірогідності, на думку позивача, являються належними, достатніми, достовірними, допустимими доказами в обґрунтування позовних вимог у цій справі, тобто що свідчить про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача;
2)долучити до матеріалів справи посвідчені належним чином копії адвокатського запиту вих.№23-3 від 23.02.2023, адвокатського запиту вих.№23-4, відповіді вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023, відповіді вих.№4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023, як додаткові докази, які підлягають дослідженню та оцінці з метою ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення.
Як вказує скаржник, відповіді Головного управління ДПС в Одеській області за вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023 (на адвокатський запит за вих.№23-3 від 23.02.2023) та за вих. №4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023 (на адвокатський запит за вих. №23-4 від 23.02.2023), у тому числі підтверджують, що відповідно до вимог чинного законодавства України господарські операції зі спірних поставок товару протягом серпня 2022 року на підставі видаткових накладних №1095, №1096, №1109, №1114 від 24.08.2022, 25.08.2022, 26.08.2022 відповідно відображались в податковому обліку постачальника-позивача та покупця-відповідача, що також доводить поставку позивачем відповідачу товару: сульфату амонію гранульованого біг-бег в кількості 217,8 т на загальну суму 4737150,00 грн. з ПДВ, згідно доданих до позову первинних бухгалтерських документів за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб.
При цьому апелянт зазначив, що до позовної заяви вказані адвокатські запити та відповіді на них додані не були, оскільки предмет та підстави позову були сформовані позивачем з урахуванням наявних доказів, копії яких долучено до позову: скріншотів листів, відправлених електронною поштою, договорів із іншими підприємствами, засновники яких тотожні із засновниками відповідача, витягів щодо цих підприємств, рахунку на оплату за товар, видаткових накладних, ТТН, податкових накладних разом із квитанціями про їх реєстрацію в ЄРПН, роздрукованих із Електронного кабінету платника та Єдиного реєстру податкових накладних, який є створеною ДПС України базою даних в Системі електронного адміністрування (СЕА) ПДВ, тощо. Відповідачем відзиву в межах строків для його подання та проведення підготовчого засідання подано не було, отже, з огляду на вищенаведене, наявні предмет та підстави позову, необхідності в поданні вказаних адвокатських запитів на час подання позову та розгляду справи судом першої інстанції не існувало.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у справі №915/524/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що надані позивачем копії видаткових накладних, за відсутності оригіналів, не підписані з боку відповідача і не підтверджують факту отримання відповідачем товару, і в силу положень частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України є неналежними доказами.
Також відповідач зазначив, що наданими позивачем товарно-транспортними накладними теж не підтверджується факт отримання відповідачем вантажу з огляду на те, що вони підписані особою, наявність повноважень у якої діяти від імені відповідача не підтверджено, що суперечить приписам частини другої статті 207 Цивільного кодексу України. Крім того, у товарно-транспортних накладних в якості супровідних документів на товар зазначені інші видаткові накладні, аніж ті, на які посилається позивач як на підтвердження передачі товару відповідачу. Необхідність підтвердження повноважень на отримання вантажу регламентовано пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88. Твердження позивача про підписання видаткових накладних шляхом обміну їхніми сканкопіями також протирічить абзацу 9 частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Щодо існування договірних відносин з поставки товару, які оформлені у спрощений спосіб, відповідач зазначив, що з матеріалів справи не вбачається укладення договору поставки, зокрема, прийняття відповідачем пропозиції про укладення договору поставки.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: С.В. Таран, К.В. Богатиря.
У зв`язку з тим, що на час надходження апеляційної скарги матеріали справи №915/524/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, ухвалою суду від 27.03.2023 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у справі № 915/524/22 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Миколаївської області надіслати матеріали справи №915/524/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
10.04.2023 на адресу суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №916/524/22.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.04.2023, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ХІМАГРО» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у справі №915/524/22. Встановлено відповідачу строк до 05.05.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Запропоновано відповідачу у строк до 05.05.2023 подати свої міркування або заперечення щодо заявленого скаржником клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.
04.05.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№717/23/Д2 від 04.05.2023), разом з доказами його направлення на адресу скаржника.
Щодо заявленого апелянтом клопотання про долучення додаткових доказів відповідач зазначив, що до позовної заяви позивачем були додані докази, які, на думку останнього, являються належними, достатніми, достовірними та допустимими в обґрунтування заявлених вимог. Необхідність у наданні додаткових доказів з`явилася у позивача після винесення оскаржуваного рішення. При цьому відповідач припустив, що позивач не мав наміру робити відповідні запити на отримання інформації (доказів) до моменту проголошення рішення. В апеляційній скарзі та клопотанні скаржника відсутні докази неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Також відповідач зауважив на тому, що при одержанні доказів були порушені вимоги Податкового кодексу України та Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині надання інформації з обмеженим доступом, що стосується інших осіб, тоді як відповідно до частини другої статті 77 Господарського процесуального кодексу України докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Розглянувши клопотання скаржника (вх.№717/23/Д1 від 23.03.2023) про долучення додаткових доказів, колегія суддів ухвалою від 11.05.2023 відхилила його з огляду на таке.
Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
У відповідності до положень статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Межі перегляду в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.
Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - позивача).
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Вказані положенні закріплені законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази.
Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО», звертаючись з позовом до господарського суду та долучаючи відповідні докази до позовної заяви, вважало надані ним докази належними, достатніми, достовірними та допустимими в обґрунтування заявлених вимог.
Скаржник у заявленому клопотанні просить залучити до матеріалів справи посвідчені належним чином копії адвокатського запиту вих.№23-3 від 23.02.2023, адвокатського запиту вих.№23-4, відповіді вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023, відповіді вих.№4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023.
Як зазначив апелянт, відповіді Головного управління ДПС в Одеській області за вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023 (на адвокатський запит за вих.№23-3 від 23.02.2023) та за вих. №4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023 (на адвокатський запит за вих. №23-4 від 23.02.2023), у тому числі підтверджують, що відповідно до вимог чинного законодавства України господарські операції зі спірних поставок товару протягом серпня 2022 року на підставі видаткових накладних №1095, №1096, №1109, №1114 від 24.08.2022, 25.08.2022, 26.08.2022 відповідно відображались в податковому обліку постачальника-позивача та покупця-відповідача, що також доводить поставку позивачем відповідачу товару: сульфату амонію гранульованого біг-бег в кількості 217,8 т на загальну суму 4737150,00 грн з ПДВ, згідно доданих до позову первинних бухгалтерських документів за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб.
В якості причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції скаржник зазначив, що необхідність у наданні додаткових доказів у справі виникла саме у зв`язку з ухваленням Господарським судом Миколаївської області рішення від 21.02.2023, яке є незаконним та необґрунтованим, що пов`язано із неповним, необ`єктивним та невсебічним дослідженням та оцінкою судом доказів, долучених до позовної заяви.
Південно-західний апеляційний господарський суд, оцінивши доводи скаржника щодо прийняття додаткових доказів, дійшов висновку, що наведені ним причини неподання доказів до суду першої інстанції не є тим винятковим випадком, який об`єктивно унеможливив своєчасне вчинення цієї процесуальної дії в суді першої інстанції, адже саме позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги, проте обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. Натомість надання в суді апеляційної інстанції додаткових доказів для підтвердження переконливості своєї позиції, що має місце у даному випадку, не ґрунтується на нормах процесуального закону.
Окрім того, колегія суддів виходила з того, що неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв рішення, а заявник апеляційної скарги просить долучити до матеріалів справи докази, отримані після вирішення справи судом першої інстанції.
Відхиляючи заявлене апелянтом клопотання про залучення нових доказів, суд апеляційної інстанції врахував також й те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Близька за змістом правова позиція послідовно викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 21.01.2021 у справі № 908/3359/19, від 03.11.2021 у справі № 915/951/20.
З урахуванням викладеного, колегія суддів ухвалою від 11.05.2023 відхилила клопотання скаржника про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, у зв`язку з чим не прийняла до розгляду в якості доказів копії адвокатського запиту вих.№23-3 від 23.02.2023, адвокатського запиту вих.№23-4, відповіді Головного управління ДПС в Одеській області за вих.№5987/6/15-32-04-06-06 від 06.03.2023 та за вих.№4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023.
Окрім того, 05.05.2023 від ТОВ «ХІМАГРО» надійшло клопотання (вх.№717/23/Д3 від 05.05.2023), в якому скаржник просив:
1)вважати поважними причини подання цього клопотання, тобто у строк, встановлений ухвалою від 17.04.2023, у зв`язку із відсутністю відзиву на апеляційну скаргу, заперечень проти поданого разом з апеляційною скаргою клопотання, відсутністю в матеріалах справи відзиву та/або будь-якого іншого заперечення відповідача щодо отримання ним від позивача товару, що не могло бути відомо позивачу станом на час подання позову, до якого було додано докази, які з урахуванням вірогідності, на думку позивача, являються належними, достовірними доказами в обґрунтування позовних вимог у цій справі, тобто що свідчить про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача;
2)поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, на подання цього клопотання через поважність причин його подання;
3)витребувати у ТОВ «РОДІНА-АГРО» бухгалтерську довідку, за підписом керівника та головного бухгалтера/бухгалтера (за наявності) щодо оприбуткування, місцезнаходження, зберігання та/або використання, відображення в податковому обліку відповідачем сульфату амонію гранульованого біг-бег в кількості 217,8 т на загальну суму 473750,00 грн, з ПДВ, отриманого від позивача згідно рахунку на оплату №458 від 22.08.2022; видаткових накладних: №1095 від 24.08.2022, №1096 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.2022; товарно-транспортних накладних: №640 від 24.08.2022, №635/656 від 24.08.2022, №644/666 від 25.08.2022, №667/690 від 26.08.2022, №687/715 від 26.08.2022, №668/691 від 26.08.2022, №676/701 від 26.08.2022, №676/702 від 26.08.2022, №668/692 від 26.08.022; податкових накладних: №38 від24.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9176003416, №43 від 25.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9176009969, №44 від 26.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9181526705, з урахуванням того, що сума податку на додану вартість, зазначена в податкових накладних №38 від 24.08.2022, №43 від 25.08.2022, №44 від 26.08.2022, включена Товариством з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» до податкового кредиту, сформованого за рахунок господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО», та відображена в розділі ІІ додатку 1 до податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2022 року, як зазначено у відповіді ГУ ДПС у Миколаївській області вих. №4129/6/14-29-04-02-08 від 07.03.2023, що може підтвердити факт отримання від позивача відповідачем вищевказаного товару в кількості 217,8 т на загальну суму 4737150,00 грн, з ПДВ, в тому числі з огляду на фактичний рух такого товару.
В обґрунтування заявленого клопотання апелянт зазначив, що станом на дату подання цього клопотання відповідачем у справі не надіслано апелянту відзиву на апеляційну скаргу, заперечень проти поданого разом із апеляційною скаргою клопотання тощо. Також скаржник зауважив, що матеріали справи не містять заперечень відповідача проти позову, поданих в порядку вимог чинного законодавства у вигляді відзиву, належних, достовірних доказів, що доводять протилежне від змісту позову, в матеріалах справи також не має. Тобто, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував з приводу отримання ним від апелянта товару, поставленого позивачем та прийнятого відповідачем за договором, укладеним у спрощений спосіб, та часткової оплати за отриманий від апелянта товар навіть на момент відкритого провадження у цій справі. Докази, що містяться в матеріалах справи, подані тільки апелянтом.
За таких обставин, як зазначив апелянт, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справи, що може забезпечити реальне поновлення порушених прав позивача, для захисту яких він звернувся до суду, важливим є вирішення питання щодо оприбуткування, подальшого місцезнаходження, зберігання та/або використання, відображення в податковому обліку відповідачем спірного товару.
З урахуванням того, що за змістом статті 267 Господарського процесуального кодексу України питання щодо витребування доказів вирішується з дотриманням прав всіх учасників справи подати свої міркування або заперечення стосовно цього, колегія суддів дійшла висновку про необхідність запропонувати відповідачу подати свої міркування або заперечення щодо заявленого апелянтом клопотання про витребування додаткових доказів (вх.№717/23/Д3 від 05.05.2023), а розгляд вказаного клопотання здійснити в судовому засіданні.
З урахуванням викладеного, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «ХІМАГРО» (вх.№717/23/Д1 від 23.03.2023) про залучення до матеріалів справи додаткових доказів. Запропоновано відповідачу у строк до 25.05.2023 подати свої міркування або заперечення щодо заявленого скаржником клопотання (вх.№717/23/Д3 від 05.05.2023) про витребування додаткових доказів. Розгляд справи №915/524/22 призначено на 06.06.2023 об 11:30 год. 
24.05.2023 від ТОВ «ХІМАГРО» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№717/23/Д6 від 24.05.2023), в якій позивач зауважив, що з урахуванням вірогідності доказів позивач доводить факт поставки ним товару відповідачу, його прийняття останнім, та наявність існуючої заборгованості не лише видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, а й рахунком на оплату товару, податковими накладними, квитанціями про їх реєстрацію, платіжними дорученнями про часткову оплату відповідачем товару тощо. Вказані факти та докази на їх підтвердження не заперечуються відповідачем, не заперечується як факт оплати за рахунком №458 на суму в розмірі 1750000,00 грн, так і факт відображення в податковому обліку операцій з придбання товару, декларування ПДВ за цими операціями, отримання податкового кредиту тощо. Також позивач наголосив на тому, що із відзиву не слідує, що відповідач не визнає факту неотримання товару від позивача, оскільки позиція відповідача зводиться лише до встановлення факту певних дефектів у видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, також як відповідач не заперечує та не спростовує факту обміну між сторонами сканкопіями видаткових накладних, долучених до позову.
Окрім того, позивач у відповіді на відзив (вх.№717/23/Д6 від 24.05.2023) заявив клопотання про проведення огляду електронних доказів за їх місцезнаходженням, а саме: поштовий сервіс Gmail http://www.google.com/intl/ru/gmail/about, електронна пошта forwardmail03112022@gmail.com, а саме: листа із назвою-темою «Химагро». Договор. Доп. РН. Ждем подписанные документы. Спасибо», відправленного 05.09.2022 з електронної адреси, яка використовується позивачем: svetlana.komarovskaya@himargo.com, на електронну адресу, яка використовується відповідачем: RodinaAgro@gmail.com, скріншот якого додано до позову; листа, відправленного 20.09.2022 з електронної адреси, яка використовується відповідачем: RodinaAgro@gmail.com, на електронну адресу, яка використовується позивачем: svetlana.komarovskaya@himargo.com, із скан-копіями підписаних з боку відповідача видаткових накладних №№1095, 1096 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.022.
Клопотання мотивоване приписами статті 82 Господарського процесуального кодексу України з посиланням на те, що огляд електронної пошти надасть змогу встановити, що до листа позивача від 05.09.2023 із назвою-темою «Химагро». Договор. Доп. РН. Ждем подписанные документы. Спасибо» були прикладені документи у форматі PDF, у тому числі видаткові накладні, а до листа відповідача від 20.09.2022 були прикладені підписані з боку відповідача видаткові накладні №№1095, 1096 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.022.
24.05.2023 від ТОВ «РОДІНА-АГРО» надійшли заперечення (вх.№717/23/Д5 від 24.05.2023), в яких відповідач зазначив, що клопотання ТОВ «ХІМАГРО» (вх.№717/23/Д3 від 05.05.2023) про витребування додаткових доказів є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Заперечуючи проти клопотання скаржника про витребування доказів, відповідач зазначив, що підставою для подання та витребування додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду заявник вказує ненадіслання апелянту відзиву на апеляційну скаргу, заперечень проти поданого разом з апеляційною скаргою клопотання тощо. Однак 04.05.2023, у визначений в ухвалі апеляційного суду від 17.04.2023 строк, на адресу             ТОВ «ХІМАГРО» направлено відзив на апеляційну скаргу та того ж дня подано до суду.
Також відповідач зазначив, що в клопотанні ТОВ «ХІМАГРО» відсутні докази неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. На думку відповідача, недотримання норм процесуального права мало місце саме з боку позивача, який не виконав покладеного на нього частиною другою статті 80 Господарського процесуального кодексу України обов`язку з подання доказів у встановленому процесуальним законодавством порядку та доведення таким чином обґрунтованості заявленого позову в суді першої інстанції, а в апеляційній інстанції за допомогою маніпулювання процесуальними нормами намагається перекласти відповідальність за наслідки невчинення ним процесуальних дій на відповідача та суд першої інстанції.
В судовому засіданні 06.06.2023 колегія суддів, розглянувши заявлені скаржником клопотання про витребування додаткових доказів та про огляд електронних доказів, протокольною ухвалою відмовила у їх задоволенні, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За приписами статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга). Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина третя). Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта). У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина п`ята).
Відповідно до частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із частиною другою статті 81 Господарського процесуального кодексу України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів);
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;
5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Зі змісту наведених норм процесуального закону вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. 
При цьому однією з необхідних умов задоволення клопотання про витребування доказів є неможливість самостійно подати необхідні для розгляду справи докази. 
Покладення судом за ініціативою однієї сторони обов`язку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції є таким, що суперечить принципу рівності та змагальності, визначеному статтями 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, а тому обґрунтування неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.
Натомість ТОВ «ХІМАГРО» не надало жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості самостійно подати докази (докази звернення до відповідача, відмова відповідача в наданні відповідних доказів).
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що процесуальним законом передбачено, що клопотання про витребування доказів повинно бути подане в строк, зазначений в частині другій та третій статті 80 Господарського процесуального кодексу України, а саме, : разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень). 
Водночас процесуальний закон також надає можливість особі звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів судом, але тільки за умови, коли особа, яка яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Південно-західний апеляційний господарський суд, оцінивши доводи скаржника про поновлення строку на заявлення клопотання про витребування доказів, дійшов висновку, що наведені ним причини в обґрунтування заявленого клопотання, а саме: неотримання відзиву на апеляційну скаргу, відсутність в матеріалах справи відзиву на позов з наданням відповідачем доказів, що доводять протилежне від змісту позову, наявність в матеріалах справи доказів, які подані лише позивачем, не є поважними, оскільки саме позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги, і у разі неможливості надання позивачем доказів в обґрунтування своєї правової позиції, останній не був позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про витребування доказів, чого позивачем зроблено не було.
Згідно із статтею 82 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок та особливості огляду доказів за їх місцезнаходженням, письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням (частина перша).
При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України спрямований на забезпечення своєчасності розгляду справ та правової визначеності, унеможливлення зловживання процесуальними правами та підвищення ефективності судочинства в цілому, з огляду на що встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, чіткі стадії судового процесу, розумні обмеження, в тому числі щодо подання доказів. 
Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно з тим, щоб під час підготовки справи до розгляду не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи по суті.
Враховуючи наведене вище, а також те, що апелянт, звертаючись із даними клопотаннями, має на меті добування додаткових доказів, якими обґрунтовує підстави для звернення з даним позовом до суду, але які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки такі клопотання в суді першої інстанції позивачем не заявлялися, та, крім того, позивач не навів об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне вчинення такої процесуальної дії (заявлення відповідних клопотань) з причин, що не залежали від нього, враховуючи передбачені статтею 269 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів протокольною ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 06.06.2023, відмовила у задоволенні клопотань скаржника про витребування у відповідача бухгалтерської довідки щодо оприбуткування, місцезнаходження, зберігання та/або використання, відображення в податковому обліку відповідачем спірного товару та про огляд електронних доказів за їх місцезнаходженням.
В судовому засіданні, яке відбулось 06.06.2023, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 01.08.2023 об 11:00 год. 
31.07.2023 від ТОВ «ХІМАГРО» надійшла заява про надання доказів витрат на правову допомогу (вх.№717/23/Д7 від 31.07.2023).
31.07.2023 від директора ТОВ «РОДІНА-АГРО» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№717/23/Д8 від 31.07.2023), яке мотивоване тимчасовою непрацездатністю представника товариства Іванченка І.В., на підтвердження чого надано копію довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Веселинівської селищної ради від 31.07.2023.
Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 01.08.2023, відхилила його з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та третьої статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Положеннями частин другої - четвертої статті 120 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Частиною одинадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Згідно із частиною дванадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У цій справі відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання, призначеного на 01.08.2023, повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника Іванченка І.В.; явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Таким чином, оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, доводи відповідача викладені письмово у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд заслухав пояснення представника відповідача у судовому засіданні, яке відбулось 06.06.2023, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, розгляд апеляційної скарги здійснювався у розумний строк.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Як вказує позивач, у лютому 2022 року між ТОВ «ХІМАГРО» та ТОВ «РОДІНА-АГРО» велися перемовини щодо укладення договору поставки, відповідно до якого ТОВ «ХІМАГРО», як постачальник, зобов`язалося поставити (передати) на користь ТОВ «РОДІНА-АГРО», як покупця, мінеральні добрива (товар), а ТОВ «РОДІНА-АГРО» зобов`язалося прийняти цей товар та сплатити за нього встановлену грошову суму.
Через введений 24.02.2022 на території України воєнний стан та військову агресію, питання щодо укладення вказаного договору було відкладено та поновлено влітку 2022 року. Між сторонами знову розпочалися перемовини щодо співробітництва на умовах договору поставки позивачем мінеральних добрив.
Позивач зазначав, що він в особі його представника неодноразово надсилав зі своєї електронної пошти оферту щодо укладення вказаного договору поставки разом із додатками та рахунком на електронну пошту відповідача, однак договір з боку відповідача підписано не було.
Також позивач вказував на те, що враховуючи наявність довготривалих взаємовідносин з іншими суб`єктами господарювання, засновниками/бенефіціарами яких також, як і засновниками/бенефіціарами відповідача, були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як то ПСП «ДРУЖБА НАРОДІВ», ПСП «КОЗИРСЬКЕ» тощо, на підставі аналогічних договорів поставки (на підтвердження чого позивач надав копію договору поставки №181, укладеного 03.08.2022 між ТОВ «ХІМАГРО», як постачальником, та ПСП «КОЗИРСЬКЕ», як покупцем; копію договору поставки №173, укладеного 19.07.2022 між ТОВ «ХІМАГРО», як постачальником, та ПСП «ДРУЖБА НАРОДІВ», як покупцем), представники відповідача в телефонних розмовах із представниками відповідача просили поставити товар, запевняючи про підписання договору та своєчасну оплату за товар.
22.08.2022 на виконання домовленостей між сторонами позивачем було передано відповідачу рахунок на оплату №458 на суму 5187375,00 грн щодо оплати товару (сульфату амонію гранульованого біг-бег).
Відповідач, не надавши в письмовому вигляді відповідні інструкції із даними, що стосуються автомобіля та водія, і не оплативши рахунок, повідомив в телефонній розмові позивача про нагальну потребу в товарі, певних складнощах в оплаті у зв`язку із воєнним станом та якнайшвидше виконання відповідачем обов`язку щодо оплати товару.
Погодившись на прохання відповідача з огляду на довготривале партнерство, 24.08.2023, 25.08.2023 та 26.08.2023 позивачем було передано відповідачу товар (сульфат амонію гранульованого біг бег в кількості 217,8 т на загальну суму 4737150,00 грн з ПДВ, на підтвердження чого у вказані вище дати позивачем та відповідачем було підписано видаткові накладні.
Крім того, отримання відповідачем товару на загальну суму 4737150,00 грн з ПДВ позивач підтверджує товарно-транспортними накладними.
Також, як зазначив позивач, вищевказані операції з поставки товару відображені в податковому обліку сторін.
Відповідачем за отриманий товар сплачено 1200000,00 грн. Факт сплати позивач підтверджує платіжними дорученнями.
Відтак, позивач зазначив, що наведені вище обставини свідчать про укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб відповідно до пункту 1 статті 181 Господарського кодексу України шляхом прийняття замовлення покупця до виконання постачальником та шляхом фактичної передачі покупцю товару.
20.10.2022 позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив протягом 7 календарних днів з моменту її одержання сплатити існуючу заборгованість в розмірі 3537150,00 грн за відповідними реквізитами.
Вказану вимогу відповідач отримав 26.10.2022, що підтверджується роздруківкою трекінгу з сайту АТ «Укрпошта» за номером поштового відправлення, вказаним в описі вкладення до цінного листа та поштовій квитанції.
На підтвердження наведених у позовній заяві обставин, позивач надав наступні докази:
-паперові копії скріншотів електронного листування з відповідачем з приводу укладення договору поставки;
-копію договору поставки №107 від 22.02.2022 року разом із додатком №2;
-копію рахунку на оплату №458 від 22.08.2022 року;
-копії видаткових накладних №1096 від 24.08.2022, №1095 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.2022 щодо поставки 217, 8 т сульфату амонію на загальну суму 4737150 грн з ПДВ, у реквізитах яких міститься посилання на договір №107 від 22.02.2022 року та замовлення покупця № 395, 396, 409, 411;
-копії товарно-транспортних накладних №640 від 24.08.2022, №635/656 від 24.08.2022, №644/666 від 25.08.2022, №667/690 від 26.08.2022, №687/715 від 26.08.2022, №668/691 від 26.08.2022, №676/701 від 26.08.2022, №676/702 від 26.08.2022, №668/692 від 26.08.2022;
-копії податкових накладних №38 від 24.08.2022, № реєстрації квитанції в Єдиному реєстрі податкових накладних 9176003416, №43 від 25.08.2022, № реєстрації квитанції в Єдиному реєстрі податкових накладних 9176009969, №44 від 26.08.2022, № реєстрації квитанції в Єдиному реєстрі податкових накладни 9181526705.
-копії платіжних доручень №76 від 24.08.2022 про сплату 200000,00 грн з ПДВ; №207 від 26.08.2022 про сплату 25000,00 грн з ПДВ; №633 від 26.08.2022 про сплату 575000,00грн з ПДВ; №253 від 12.09.2022 про сплату 400000,00 грн з ПДВ.
-копію вимоги позивача від 20.10.2022 до відповідача про оплату поставленого товару разом із копіями доказів направлення вимоги на адресу відповідача.
В подальшому, 11.01.2023 вже під час розгляду справи, позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, вказуючи про те, що в період з 15.11.2022 по 15.12.2022 відповідач здійснив часткову оплату заборгованості, яка існувала на момент подання позову, в розмірі 550000,00 грн, на підтвердження чого надав акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 09.01.2023, у зв`язку з чим просив стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 2987150,00 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною першою статті 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно із частиною першою статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 181 Господарського кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.  
З огляду на положення частини першої статті 202 та частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договір є правочином.
За умовами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Положеннями частини першої статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Отже, з аналізу наведених вище законодавчих положень вбачається, що законодавцем передбачено, що договори між юридичними особами слід укладати в письмовій формі, що, разом з тим, не містить прямої заборони та не виключає можливості укладати договори в усній формі з подальшим обов`язковим складанням письмових документів, які б підтверджували факт укладення правочину.   
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі договір у формі єдиного документа, підписаного обома сторонами, не укладався.
В той же час, позивач підтверджує укладення договору у спрощений спосіб видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та податковими накладними.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що:
-надані видаткові накладні не підписані з боку відповідача і не підтверджують факту отримання відповідачем товару, і в силу положень частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України не є належними доказами;
-наданими товарно-транспортними накладними теж не підтверджується факт отримання вантажу відповідачем з огляду на те, що підписані особою, наявність повноважень у якої діяти від імені відповідача не доведено. Крім того, у наданих товарно-транспортних накладних в якості супровідних документів на товар зазначені інші видаткові накладні, аніж ті, на які посилається позивач як на підтвердження передачі товару відповідачу; 
-дослідженням у судовому засіданні податкових накладних факту їх надання відповідачеві теж не встановлено;
-передачу рахунку №458 від 22.08.2022 відповідачу, про що позивач зазначає у позовній заяві, також не підтверджено. Крім того, само по собі виставлення рахунку на оплату не є правочином і підставою для виникнення грошових зобов`язань. Це також стосується і вимоги позивача про сплату коштів, яку було направлено відповідачу поштою;
-що стосується оплат, здійснених відповідачем за платіжними дорученнями №76, №207, №633, №253, то за відсутності укладеного договору платіжні доручення самі по собі не підтверджують наявності між позивачем та відповідачем договірних правовідносин з поставки товару, зокрема, наявності у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем на суму 3537150 грн.
Проте суд апеляційної інстанції вважає такі висновки передчасними з огляду на те, що судом першої інстанції на порушення наведених норм процесуального права залишено поза увагою та не надано оцінки всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», а також з огляду на нижче наведене.
Колегія суддів зазначає, що законодавчого визначення видаткової накладної та її форми не існує, але згідно загальноприйнятого у бухгалтерському обліку тлумачення видаткова накладна - це документ, який фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг. 
Визначення товарно-транспортної накладної міститься у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до якого товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом;
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно із частиною другою статті 9 вказаного Закону первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, якщо видаткові накладні та товарно-транспортні накладні оформлені з урахуванням вищевказаних вимог, вони є первинними документами, які фіксують факт отримання/передачі товарів або послуг (видаткові накладні) та підтверджують факт переміщення товарно-матеріальних цінностей для всіх учасників цього процесу (товарно-транспортні накладні).
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.
Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1998 та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії» від 09.06.1998).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).
Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Відповідно до приписів статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Згідно з частиною першою статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 Господарського процесуального кодексу України).
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України).
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 Господарського процесуального кодексу України).
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 ГПК України, учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3)паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20.
Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилався на те, що видаткові накладні між позивачем та відповідачем були підписані шляхом обміну відсканованих екземплярів цих накладних.
Дослідивши долучені до позовної заяви видаткові накладні колегія суддів встановила, що видаткові накладні №1096 від 24.08.2022, №1095 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.2022 щодо поставки 217, 8 т сульфату амонію на загальну суму 4737150 грн з ПДВ, містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, а також у графі «отримав(ла)» містять підпис Н.О. Беспалової та печатку ТОВ «РОДІНА-АГРО», які виконані за допомогою кольорової копіювальної техніки, що є очевидним при звичайному огляді.
Колегія суддів вважає, що видаткові накладні, які підписано сторонами і передано за допомогою електронного зв`язку, дозволяє вірогідно встановити, що документ надходить від сторони за договором. Разом з тим, обов`язковою умовою у даному випадку є можливість встановити, що документ надходить від сторони за договором.
Як вже зазначалося, підписи Н.О. Беспалової на видаткових накладних №1096 від 24.08.2022, №1095 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.2022 скріплені печаткою ТОВ «РОДІНА-АГРО».
Відповідно до частини першої статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.
Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 918/780/18).
Зважаючи на той факт, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, а відповідач не довів, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа, відсутні підстави вважати, що печатка                      ТОВ «РОДІНА-АГРО» використовувалась проти його волі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.
Отже, дослідженням вказаних видаткових накладних колегією суддів встановлено, що сторони підписали видаткові накладні шляхом обміну відсканованих їх екземплярів за допомогою електронного зв`язку, видаткові накладні не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Також колегією суддів встановлено, що у видаткових накладних №1096 від 24.08.2022, №1095 від 24.08.2022, №1109 від 25.08.2022, №1114 від 26.08.2022 в графі «отримав(ла)» та товарно-транспортних накладних №640 від 24.08.2022, №635/656 від 24.08.2022, №644/666 від 25.08.2022, №667/690 від 26.08.2022, №687/715 від 26.08.2022, №668/691 від 26.08.2022, №676/701 від 26.08.2022, №676/702 від 26.08.2022, №668/692 від 26.08.2022 в графі «прийняв (відповідальна особа») міститься підпис Н.О. Беспалової, що дозволяє вірогідно встановити, що товарно-транспортні накладні підписано тією ж особою - Н.О. Беспаловою, яка підписала видаткові накладні та підпис якої на видаткових накладних скріплений печаткою ТОВ «РОДІНА-АГРО», а отже, товар за товарно-транспортними накладними отриманий від імені відповідача Н.О. Беспаловою.
Крім того, дослідженням товарно-транспортних накладних колегією суддів встановлено, що у товарно-транспортній накладній №640 від 24.08.2022 вантажовідправником зазначено ТОВ «ХІМАГРО», вантажоодержувачем - ТОВ «РОДІНА-АГРО». У товарно-транспортних накладних №635/656 від 24.08.2022, №644/666 від 25.08.2022, №667/690 від 26.08.2022, №687/715 від 26.08.2022, №668/691 від 26.08.2022, №676/701 від 26.08.2022, №676/702 від 26.08.2022, №668/692 від 26.08.2022 вантажовідправником зазначено ПП «УКРМІНХІМ» за дорученням власника вантажу ТОВ «Торговий дім «УКРМІНХІМ», а вантажоодержувачем - ТОВ «ХІМАГРО» для ТОВ «РОДІНА-АГРО». 
Також у всіх товарно-транспортних накладних у графі «пункт розвантаження» зазначено таку адресу: Миколаївська обл., Вітовський р-н, с.Пересадівка, тоді як адресою місцезнаходження відповідача - ТОВ «РОДІНА-АГРО» є така: Миколаївська обл., Вітовський р-н, с.Пересадівка, вул. Леніна, 152, що вбачається із Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
До того ж, товарно-транспортні накладні в їх сукупності свідчать про переміщення товару - сульфату амонію у загальній кількості 217,8 тонн. 
Таким чином, надані позивачем товарно-транспортні накладні вірогідно підтверджують здійснення перевезення на адресу відповідача - ТОВ «РОДІНА-АГРО» товару у загальній кількості 217,8 тонн, який був отриманий від імені відповідача                Н.О. Беспаловою.
Поряд з цим, дослідженням товарно-транспортних накладних колегією суддів встановлено, що в якості супровідних документів на товар у товарно-транспортних накладних зазначені інші видаткові накладні, аніж ті, які сторони підписали шляхом обміну відсканованих їх екземплярів за допомогою електронного зв`язку.
Означені розходження позивач пояснив тим, що в товарно-транспортних накладних вказані номери видаткових накладних, за якими позивач отримував товар від його продавця - ПП «УКРМІНХІМ».
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
У постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 касаційний господарський суд зазначає, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
У постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними. Дійсно, як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Відповідно до пункту 201.7. статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10. статті 201 названого Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем були складені, зареєстровані та надані відповідачу наступні податкові накладні: №38 від 24.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9176003416; №43 від 25.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9176009969, №44 від 26.08.2022, № реєстрації квитанції в ЄРПН 9181526705.  
Враховуючи наведені вище положення податкового законодавства колегія суддів вважає, що зазначені податкові накладні разом із квитанціями про їх реєстрацію у сукупності з іншими доказами у справі, фактичних дій як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару, доводять факт руху товару, придбаного відповідачем у позивача. 
Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач частково сплатив поставлений позивачем товар на підставі рахунку №458 від 22.08.2022, що вбачається із копій платіжних доручень №76 від 24.08.2022 про сплату 200000,00 грн; №207 від 26.08.2022 про сплату 25000,00 грн; №633 від 26.08.2022 про сплату 575000,00 грн; №253 від 12.09.2022 про сплату 400 000,00 грн, на загальну суму 1200000,00 грн.
До того ж, відповідач здійснював часткове погашення існуюючої заборгованості навіть і після відкриття провадження у цій справі, що підтверджується копіями платіжних інструкцій №584 від 15.12.2022 про сплату 50 000,00 грн, №575 від 14.12.2022 про сплату 50 000,00 грн, №537 від 01.12.2022 про сплату 50 000,00 грн, №520 від 15.11.2022 про сплату 50 000,00 грн, №505 від 23.11.2022 про сплату 50 000,00 грн, №490 від 17.11.2022 про сплату 50000,00 грн, №485 від 16.11.2022 про сплату 50000,00 грн, №482 від 15.11.2022 про сплату 200000,00 грн, на загальну суму 550000,00 грн.
З урахуванням викладеного, встановлені обставини справи в їх сукупності дозволяють дійти висновку, що між сторонами у цій справі укладено договір у спрощений спосіб та на його виконання відповідачем отримано товар за видатковими і товарно-транспортними накладними та здійснено часткову оплату за поставлений товар.
Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.
Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували факт поставки сульфату амонію позивачем відповідачу, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про здійснення спірної поставки шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу. Цього відповідачем у справі зроблено не було.
Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із положеннями статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
За правилами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу приписів статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
За приписами статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
20.10.2022 позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив протягом 7 календарних днів з моменту її одержання сплатити існуючу заборгованість в розмірі 3537150,00 грн за відповідними реквізитами.
Вказану вимогу відповідач отримав 26.10.2022, що підтверджується роздруківкою трекінгу з сайту АТ «Укрпошта» за номером поштового відправлення, вказаним в описі вкладення до цінного листа та поштовій квитанції, отже, в порядку статті 530 Цивільного кодексу України, останнім днем виконання відповідачем, як покупцем, свого обов`язку з оплати за поставлений товар, є 02.11.2022, але відповідач станом на час подання позову заборгованість сплатив частково, а саме, в сумі 1200000,00 грн, у зв`язку з чим у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача залишок заборгованості в сумі 3537150,00 грн (4737150грн - 1200000,00 грн = 3537150,00 грн).
Водночас, відповідач після звернення позивача з даним позовом до суду та після відкриття провадження у справі здійснив часткове погашення існуюючої заборгованості на загальну суму 550000,00 грн, з огляду на що позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про зменшення розміру позовних вимог від 11.01.2023, в якій просив стягнути з відповідача 2987150,00 грн.
Протокольною ухвалою від 11.01.2023 суд першої інстанції прийняв заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду, зобов`язавши позивача направити копію цієї заяви відповідачу та надати відповідні докази, що було виконано позивачем.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.
Одночасно необхідно зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення щодо якого виник спір.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе, зокрема, у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.02.2020 у справі №910/7290/19).
З урахуванням викладеного, провадження у справі в частині стягнення 550000,00 грн слід закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета предмет спору.
Позовні вимоги в частині стягнення 2987150,00 грн слід задовольнити з мотивів їх обґрунтованості.
Висновки суду апеляційної інстанції
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів зазначає, що питання про наявність/відсутність договірних відносин щодо здійснення поставки має досліджуватися виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Надаючи оцінку наданим позивачем доказам у справі, суд першої інстанції не надав їх оцінки у сукупності, чим порушив вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Порушення судом першої інстанції вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, а також статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо обґрунтованості судового рішення, оскільки рішення останнього прийняте за неповного і невсебічного дослідження обставин справи, має своїм наслідком скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат
Щодо витрат на правову допомогу
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1)попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3)розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У частині третій цієї ж статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із частинами першою, другою статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
У цій справі позивач у позовній заяві вказав, що ним понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн, які ним оплачені. У апеляційній скарзі позивач зазначив, що ним понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 24000,00 грн, які ним оплачені.
Згідно із частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Для підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «ХІМАГРО» разом з поданням позовної заяви надало такі докази понесення витрат на професійну правничу допомогу (в копіях):
1)договір №1 про надання правової допомоги від 07.10.2022, укладений між              ТОВ «ХІМАГРО», як замовником, та Адвокатським об`єднанням «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ВІННЕР», як виконавцем, відповідно до умов якого:
-виконавець зобов`язується відповідно до завдань замовника надавати йому юридичні послуги, а замовник зобов`язується оплатити надані юридичні послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1.);
-факт надання та отримання наданих юридичних послуг фіксується шляхом укладення двостороннього акту прийому-передачі наданих послуг у відповідності до умов цього договору (пункт 1.2.);
-за надання юридичних послуг замовник сплачує виконавцю їх вартість в розмірі, що встановлюється у додатках до договору (пункт 3.1.);
-розрахунки здійснюються у безготівковій формі шляхом оплати вартості послуг на розрахунковий рахунок виконавця (пункт 3.2.);
-договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.04.2023 (пункт 6.1.);
2)додаток №4 від 31.10.2022 до договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022, за умовами якого:
-предметом цього додатку №4 є надання юридичних послуг виконавцем щодо представництва інтересів замовника в Господарському суді Миколаївської області, як позивача, за позовом до ТОВ «РОДІНА-АГРО» про стягнення заборгованості (пункт 1);
-вартість юридичних послуг виконавця за цим додатком №4 становить 40000,00 грн без ПДВ, з урахуванням підготовки виконавцем позовної заяви та інших процесуальних документів від імені замовника та участі адвоката у трьох судових засіданнях у справі. В подальшому вартість участі адвоката у вказаній справі оплачується, виходячи із вартості 4000,00 грн без ПДВ за кожне наступне судове засідання (пункт 2);
-оплата юридичних послуг згідно абзацу першого пункту 2 цього додатку здійснюється замовником наступним чином: 40000,00 грн - протягом 3-х календарних днів з моменту підписання додатку №4 шляхом безготівкового розрахунку згідно реквізитів виконавця або іншим шляхом в порядку вимог чинного законодавства України (пункт 3);
-цей додаток №4 до договору є його невід`ємною частиною (пункт 4);
3)рахунок на оплату №202205 від 01.11.2022 на суму 40000,00 грн за представництво інтересів «Хімагро» в суді за позовом до ТОВ «РОДІНА-АГРО» про стягнення боргу;
4)платіжне доручення №86 від 02.11.2022 про сплату ТОВ «ХІМАГРО» Адвокатському об`єднанню «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ВІННЕР» 40000,00 грн з призначенням платежу: «За представництво інтересів «Хімагро» в суді за позовом до          ТОВ «РОДІНА-АГРО» про стягнення боргу згідно рах №202205 від 01.11.2022».
На виконання вимог ухвали Господарського суду Миколаївської області від 01.12.2022 позивачем надано оригінали договору №1 про надання правової допомоги від 07.10.2022, додатку №4 від 31.10.2022 до договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022, а також платіжну інструкцію №86 від 02.11.2022 з відміткою банку.
Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1782, видане на Яську Ігорю Віталійовичу, та копія ордеру від 04.11.2022 (серія АІ №1291656), який посвідчує повноваження адвоката Яська Ігоря Віталійовича на надання правової допомоги ТОВ «ХІМАГРО» на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022 у Господарському суді Миколаївської області. Також в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1266, видане Крутороговій Світлані Ігорівні, та копія ордеру від 20.11.2022 (серія ВІ №1113222), який посвідчує повноваження адвоката Круторогової Світлани Ігорівни на надання правової допомоги ТОВ «ХІМАГРО» на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022 у Господарському суді Миколаївської області.
Для підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «ХІМАГРО» разом з поданням апеляційної скарги надало такі докази понесення витрат на професійну правничу допомогу (в копіях):
1)додаток №6 від 14.03.2023 до договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022, за умовами якого:
-предметом цього додатку №6 є надання юридичних послуг виконавцем щодо підготовки апеляційної скарги на рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/524/22 від 21.02.2023 та представництва інтересів замовника, як апелянта, в Південно-західному апеляційному господарському суді тощо (пункт 1);
-вартість юридичних послуг виконавця за цим додатком №6 становить 24000,00 грн без ПДВ, з урахуванням підготовки виконавцем апеляційної скарги та інших процесуальних документів від імені замовника, участі адвоката в одному судовому засіданні у справі. В подальшому вартість участі адвоката у судовому розгляді вказаної справи оплачується, виходячи із вартості 4000,00 грн без ПДВ за кожне наступне судове засідання (пункт 2);
-оплата юридичних послуг згідно абзацу першого пункту 2 цього додатку здійснюється замовником наступним чином: 24000,00 грн - протягом 3-х календарних днів з моменту підписання додатку №6 шляхом безготівкового розрахунку згідно реквізитів виконавця або іншим шляхом в порядку вимог чинного законодавства України (пункт 3);
-цей додаток №6 до договору є його невід`ємною частиною (пункт 4);
2)рахунок на оплату №202310 від 14.03.2023 на суму 24000,00 грн за надання юридичних послуг виконавцем щодо підготовки апеляційної скарги на рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/524/22 від 21.02.2023 та представництва інтересів замовника, як апелянта, в Південно-західному апеляційному господарському суді;
4)платіжна інструкція №136 від 15.03.2023 про сплату ТОВ «ХІМАГРО» Адвокатському об`єднанню «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ВІННЕР» 24000,00 грн з призначенням платежу: «За надання юридичних послуг згідно рах №202310 від 14.03.2023»;
Окрім того, до апеляційної скарги долучено копію акту прийому-передачі наданих послуг від 03.03.2023 до договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022 та додатку №4 до цього договору, відповідно до якого загальна ціна наданих послуг за договором та додатком №4 до нього складає 40000,00 грн без ПДВ (пункт 1). Послуги, надані виконавцем за договором та додатком №4 до нього, повністю відповідають умовам договору та додатку №4 до нього. Зауважень та претензій сторони одна до одної не мають, в тому числі щодо якості наданих послуг, ціні, обсягу, оплати тощо (пункт 2).
Також до апеляційної скарги долучено копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1782, видане на Яську Ігорю Віталійовичу, та копію ордеру від 20.03.2023 (серія АІ №1355406), який посвідчує повноваження адвоката Яська Ігоря Віталійовича на надання правової допомоги ТОВ «ХІМАГРО» на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022 у Південно-західному апеляційному господарському суді.
Згодом скаржником, при зверненні із заявою (вх.№1339/23 від 17.05.2023) про надання доступу до матеріалів справи в електронному вигляді та про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, надано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1266, видане Крутороговій Світлані Ігорівні, та копію ордеру від 16.05.2023 (серія ВІ №1143918), який посвідчує повноваження адвоката Круторогової Світлани Ігорівни на надання правової допомоги ТОВ «ХІМАГРО» на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022 у Південно-західному апеляційному господарському суді. 
До вказаної заяви (вх.№1339/23 від 17.05.2023) апелянтом долучено копію додаткової угоди від 26.04.2023 до договору про надання правової допомоги №1 від 07.10.2022, відповідно до якої сторони домовились викласти пункт 6.1. розділу 6 договору в наступній редакції: «Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2023».
До заяви (вх.№717/23/Д7 від 31.07.2023) скаржником долучено копію акту прийому-передачі наданих послуг від 26.07.2023, відповідно до умов якого:
-згідно із пунктами 1, 2 додатку №6 відповідно: предметом додатку №6 є надання юридичних послуг виконавцем щодо підготовки апеляційної скарги на рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/524/22 від 21.02.2023 та представництва інтересів замовника, як апелянта, у Південно-західному апеляційному господарському суді. Вартість юридичних послуг виконавця за цим додатком №6 до договору становить 24000,00 грн без ПДВ, з урахуванням підготовки виконавцем апеляційної скарги та інших процесуальних документів від імені замовника, участі адвоката в одному судовому засіданні у справі (пункт 1);
-послуги, які надані виконавцем за договором та додатком №6 до нього, повністю відповідають вимогам договору та додатку №6, в повному обсязі виконані виконавцем (підготовлено та подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/524/22 від 21.02.2022, клопотання про долучення доказів, клопотання про витребування доказів, заяву про проведення засідання в режимі відеконференції, відповідь на відзив, представлено інтереси замовника, як апелянта, в Південно-західному апеляційному господарському суді) та сплачені замовником. Зауважень та претензій сторона одна до одної не мають, в тому числі щодо якості наданих послуг, ціни, обсягу, оплати тощо (пункт 2).
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами частини третьої 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час
Відповідно до частин першої, другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
(1)договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2)за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3)як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4)адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5)адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6)відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18.
Колегія Південно-західного апеляційного господарського суду, дослідивши договір №1 про надання правової допомоги від 07.10.2022, встановила, що у договорі сторонами узгоджено, що вартість наданих виконавцем юридичних послуг встановлюється у додатках до договору (пункт 3.1.), а факт надання та отримання наданих послуг фіксується шляхом укладення двостороннього акту прийому-передачі наданих послуг (пункт 1.2. договору).
У додатку №4 до договору №1 про надання правової допомоги від 07.10.2022 сторони визначили вартість послуг виконавця щодо представництва інтересів замовника в Господарському суді Миколаївської області у розмірі 40000,00 грн. Тобто, сторони визначили гонорар у фіксованому розмірі.
Факт надання та отримання наданих послуг за договором та додатком №4 до нього на загальну суму 40000,00 грн сторони зафіксували в акті прийому-передачі наданих послуг від 03.03.2023, копія якого скаржником була долучена лише до апеляційної скарги, тобто поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої докази витрат на правову допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції у розмірі 40000,00 грн.
У додатку №6 до договору №1 про надання правової допомоги від 07.10.2022 сторони визначили вартість послуг виконавця щодо підготовки апеляційної скарги на рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/524/22 від 21.02.2023 та представництва інтересів замовника, як апелянта, в Південно-західному апеляційному господарському суді у розмірі 24000,00 грн. Тобто, сторони визначили гонорар у фіксованому розмірі.
Факт надання та отримання наданих послуг за договором та додатком №6 до нього на загальну суму 24000,00 грн сторони зафіксували в акті прийому-передачі наданих послуг від 26.07.2023.
За встановлених обставин та норм права, з огляду на умови договору про надання правової допомоги та надані позивачем докази в обґрунтування понесених ним судових витрат у Південно-західному апеляційному господарському суді, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 24000,00 грн є підтвердженими та відповідають фактично наданим послугам, а тому підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача.
Щодо судового збору
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
У зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги у повному обсязі, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, п.2 ч.1 ст. 231, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» задовольнити.
2.Рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2023 у справі №915/524/22 скасувати.
3.Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення                      550 000,00грн.
4.Позов в частині стягнення 2   987   150,00 грн задовольнити.
5.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» 2   987   150 /два мільйони дев`ятсот вісімдесят сім тисяч сто п`ятдесят/ грн 00 коп боргу і 53   057 /п`ятдесят три тисячі п`ятдесят сім/ грн 25 коп судового збору за подання позовної заяви. 
6.Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» у стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 40 000,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.
7.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» 67   210,88 грн судового збору за апеляційний перегляд справи.
8.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОДІНА-АГРО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРО» 24   000 /двадцять чотири тисячі/ грн 00 коп витрат на правову допомогу за розгляд апеляційної скарги.
9.Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 07.08.2023.

Головуючий суддя                                                                                Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                                    К.В. Богатир

Суддя                                                                                                    С.В. Таран