УХВАЛА

07 вересня 2023 року 
м. Київ
справа №420/4642/19
адміністративне провадження № К/9901/7166/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №420/4642/19 
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року (головуючий суддя Токмілова Л.М.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року (головуючий суддя Бітов А.І., судді - Лук`янчук О.В., Ступакова І.Г.),
УСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року громадянин Єгипту ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області, Державної міграційної служби України, у якому просив:
- визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №40 від 27 лютого 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення Державної міграційної служби України №112-19 від 16 липня 2019 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що у лютому 2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. 
05 березня 2019 року позивач отримав повідомлення №5/1-55 від 27 лютого 2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №40 від 27 лютого 2019 року. У подальшому, позивач оскаржив таке рішення до ДМС України. 29 липня 2019 року позивач отримав повідомлення №220 від 16 липня 2019 року про відхилення скарги.
Позивач вважає рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області №40 від 27 лютого 2019 року та рішення Державної міграційної служби України №112-19 від 16 липня 2019 року протиправними та такими, що порушують права позивача, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплено статтею 26 Конституції України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій установили, що повторне звернення, позивач мотивував новими обставинами, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності. У якості такої обставини позивач повідомив про загибель його молодшого брата на ім`я ОСОБА_2 . Стосовно обставин смерті брата позивач розповів, що секретні служби Єгипту організували отруєння брата з метою вимусити ОСОБА_1 повернутись до Єгипту.
Позивач вважав себе православним християнином та мав побоювання зазнати переслідування через власні релігійні переконання у разі повернення до Єгипту.
Суди зазначили, що елемент належності позивача до християн був повністю проаналізований Головним управлінням ДМС України в Одеській області, ДМС України та судовими інстанціями, за матеріалами особової справи №2013000106, зазначений факт визнано правдоподібним та таким, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця або ознак, за якими позивача можливо визнати особою, яка потребує додаткового захисту.
Суди констатували, що діюча Конституція Єгипту гарантує свободу віросповідання та офіційно визнає існування таких релігій як іслам, християнство та іудаїзм.
Зазначили, що належність позивача до християнського віросповідання сама по собі не указує на обставину можливості його переслідування на території Єгипту за указаною ознакою. 
Відповідно до інформації про країну походження (далі - ІКП), суди установили, що християни різних конфесій складають від 10 до 20 % від населення Єгипту.
Крім того, суди з`ясували, що єгипетські внутрішні паспортні документи мають відповідну графу «віросповідання», у якій прописується відповідне віросповідання з визначеного переліку (іслам, християнство або іудаїзм), або прочерк у разі сповідування особою іншої віри або неприйняття нею будь-якого віросповідання.
Позивач не зміг надати до міграційної служби або до суду копії/оригіналу внутрішнього паспортного документу.
Суди установили, що під час проживання в Україні позивач звертався до Посольства Єгипту в Україні з метою оформлення нового паспортного документу взамін попереднього, який нібито було викрадено в 2011 році. Зі слів позивача, для оформлення нового паспортного документу він надав до дипломатичної установи Єгипту в Україні копію втраченого паспортного документу, сплатив відповідне мито та пройшов співбесіду із співробітниками Посольства, після чого отримав новий паспортний документ серії НОМЕР_1 , терміном дії з 30 листопада 2011 року по 29 листопада 2018 роки.
Суди указали, що зазначений перелік документів, повідомлений позивачем та з його слів, достатній для відновлення паспортного документу є неповним, відповідно до актуальної ІКП. Так, необхідні документи для отримання паспортного документу в дипломатичних установах Єгипту включають в себе: свідоцтво про народження/внутрішній паспортний документ; довідку про проходження військової служби; фотокартки, інші документи у раді необхідності тощо. З урахуванням зазначеного суди дійшли висновку про те, що позивач використовував власний внутрішній паспортний документ на території України, що указує на можливість його пред`явлення (оригіналу або копії) до Головного управління ДМС України в Одеській області у якості документального доказу, чого позивачем зроблено не було.
Суди, також, визнали неправдоподібними повідомлені позивачем факти подальшої дискримінації з боку державних або правоохоронних структур Єгипту. З матеріалів особової справи установили, що під час проживання на території Єгипту позивач мав усі можливості для реалізації власних прав та свобод, зокрема здобув повну середню освіту та вступив до ВНЗ, займався журналістською діяльністю та висловлював власні політичні погляди, здійснив відповідний офіційний виїзд з Єгипту до України з метою вступу на навчання до українського ВНЗ в 2009 році, звертався до дипломатичних представництв Єгипту в Україні для відновлення документів, що посвідчують його особу тощо.
Зазначене, на думку судів попередніх інстанцій указувало на те, що позивач бажав користуватися захистом країни громадянської належності, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Суди установили, що мотивом для повторного звернення позивача до Головного управління ДМС України в Одеській області із відповідним клопотанням про набуття захисту від 14 лютого 2019 року слугувала обставина смерті його рідного брата Захарія. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що невстановлені «секретні служби Єгипту» цілеспрямовано отруїли його рідного брата з метою змусити позивача повернутись до Єгипту, з метою додаткового тиску застосували запобіжний захід у вигляді домашнього арешту для його батьків. У ході подальшого опитування позивача Головним управлінням ДМС України в Одеській області, повідомлені позивачем обставини визнано цілком неправдоподібними за наступним ознаками, а саме:
- позивач стверджував, що його рідний брат Захарія помер від лейкемії в грудні 2018 року, в ході проходження планового медичного обстеження в єгипетській лікарні. За словами позивача, смерть брата стала наслідком його цілеспрямованого отруєння спеціальними службами Єгипту, зазначене здійснене з метою залякування його батьків та змушення позивача повернутись до Єгипту. Зважаючи на актуальну загальновідому інформацію, твердження позивача щодо цілеспрямованого отруєння (зараження) лейкемією людини відхилено судами, приймаючи до уваги той факт, що лейкемія не відноситься до інфекційних захворювань та має характер онкологічного злоякісного захворювання клітин крові;
- в ході опитування позивач взагалі не надав до Головного управління ДМС України в Одеській області жодних достовірних підтверджень факту смерті близького родича, зазначивши, що інший рідний брат нібито відмовився надавати йому подібні документи;
- позивач також повідомив, що нібито його дядько звертався до суду із клопотанням щодо притягнення до відповідальності невстановлених співробітників спеціальних служб Єгипту, у той же час клопотання прийнято не було, будь-які докази вищезазначеного факту у позивача відсутні.
Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками, а саме пов`язані з ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що у свою чергу не створює умов для визнання особу біженцем у відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та ocіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов не виникало.
Також, суди дійшли висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Суди зазначили, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу зазначав, що звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту одразу, як виникли нові обставини у вигляді смерті брата.
Переконує, що суди не дослідили зазначену у позовній заяві інформацію про те, що лейкемія може передаватись вірусним шляхом.
Зазначає, що актуальною ІКП підтверджується, що християни у Єгипті є жертвами дискримінації та насильства внаслідок неспроможності отримати захист з боку представників влади, яка сама виступає головним джерелом зазначених практик.
Звертає увагу на те, що відповідачем та судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено інформацію по країні походження, що призвело до прийняття неправомірних судових рішень.
Зазначає, що у висновку відповідача містяться посилання на джерела, які не є інформаційними звітами про становище біженців в країнах походження та осіб, які потребують додаткового захисту як цього вимагає пункт 1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення витання про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця і додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту №649 (далі - Правила№649).
Указує, що згідно статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» органи Державної міграційної служби України можуть відмовити в оформленні документів для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише якщо така заява є очевидно необґрунтованою, і ця необґрунтованість є настільки явною, що не вимагає розгляду справи по суті. Якщо ж заява не є очевидно необґрунтованою, то заява підлягає розгляду по суті в порядку статті 10 Закону із усебічним вивченням і оцінкою всіх документів та матеріалів.
Вважає, що його заяву не можна вважати очевидно необґрунтованою, оскільки він зробив реальну спробу обґрунтувати заяву, надав всі важливі факти та пояснення, що були в його розпорядженні, його твердження є правдоподібними та не суперечать відомій конкретній та загальній інформації у його справі.
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки у порушення вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, у ній не зазначено, передбачені статтею 328 КАС України підстави.
21 квітня 2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги.
Так, у якості підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач указує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норми права, викладених у постановах від 11 листопада 2019 року у справі №420/6070/18, від 28 листопада 2018 року у справі №815/4141/17.
Зазначає, що відповідно до пункту 41.2 постанови Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №420/6070/18 оцінка побоюванням повинна була надаватись з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.
Цитує, також, пункти 32-33 постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №815/4141/17 відповідно до яких «…з текстів рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що позиції УВКБ ООН використані судами як актуальна інформація про країну походження позивача, що є необхідним засобом для проведення аналізу обґрунтованості його побоювань при розгляді даного спору та посилання на які не можуть бути підставою для порушення процесуального законодавства, зокрема - ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Так, УВКБ ООН у своїй пояснювальній записці про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця вказує, що нездатність заявника згадати або надати всі дати і незначні подробиці, а також незначні суперечності, невизначеність або помилкові твердження, які не є істотними, можуть бути прийняті до уваги при заключній оцінці достовірності, але не повинні бути вирішальними факторами….».
Зазначає, що у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установи чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
З огляду на викладене переконує, що у висновку відповідача зазначені джерела, які не є інформаційними звітами про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як цього вимагає пункт 1.2 Правил №649. Також, не зазначено роки та найменування установи чи організацій, що підготували такі інформаційні звіти, як цього вимагає пункт 4.1 (в) Правил №649. Крім того, зазначає, що висновок повинен включати посилання на точну актуальну інформацію з декількох джерел, а відповідач зазначив ІКП, яка є нерелевантною.
Отже, вважає, що відповідач не вказав жодної інформації по країні походження, яка би відповідала вимогам пунктів 1.2 та 4.1 (в) Правил №649 і суди попередніх інстанцій не звернули на це уваги.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі №420/4642/19.
Зі змісту указаної ухвали про відкриття касаційного провадження у цій справі слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Цією нормою передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття цього касаційного провадження та установлені фактичні обставини справи колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач вибув з Єгипту 27 грудня 2009 року авіарейсом Каїр (Єгипет) - Москва (РФ) - Київ (Україна). З Єгипту позивач вибув легально на підставі паспортного документу громадянина Єгипту для виїзду за кордон. До України позивач прибув 27 грудня 2009 року, державний кордон перетнув на підставі паспортного документу для виїзду за кордон та оформленої візи на навчання у ВНЗ України.
12 вересня 2012 року, позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС України в АР Крим із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
05 грудня 2012 року позивач подав заяву про переведення особової справи до Головного управління ДМС України в Одеській області, у зв`язку зі зміною місця навчання.
На підставі наказу Головного управління ДМС України в Одеській області від 29 жовтня 2012 року №3, позивачу відмовлено в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив до ДМС України.
Рішенням ДМС України від 08 лютого 2013 року №5-13 скаргу позивача було задоволено, особову справу переведено до Головного управління ДМС України в Одеській області та присвоєно реєстраційний номер 2013ОD0106.
За результатами розгляду клопотання Головним управлінням ДМС України в Одеській області підготовлено рекомендаційний висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений висновок підтримано рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року №616-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі №815/6056/15 (справа-1) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі №815/6056/15 (справа-1) скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року №616-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ДМС України подано касаційну скаргу.
На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року у справі №815/6056/15, використовуючи надані повноваження відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, було прийнято рішення від 06 травня 2016 року №28-16 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами повторного розгляду ОСОБА_1 вдруге відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до рішення ДМС від 06 березня 2018 року №78-18. Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року відкрито адміністративне провадження по справі №815/1902/18 (справа-2) за позовом ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення від 06 травня 2016 року №28-16.
Постановою Верховного суду від 20 червня 2018 року по справі №815/6056/15 (справа-1), касаційну скаргу ДМС України задоволено.
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року скасовано, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року залишено в силі.
У зв`язку із прийняттям постанови Верховного суду від 20 червня 2018 року по справі №815/6056/15, ДМС України подано заяву про поворот виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №815/6056/15.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року по справі №815/6065/15 (справа-1) задоволено заяву ДМС України, здійснено поворот виконання судового рішення, а саме, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №815/6056/18 шляхом скасування рішення ДМС України від 06 травня 2016 року №28-16, наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 03 липня 2016 року №105 та рішення ДМС України від 06 березня 2018 року №78-18.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року закрито провадження по справі №815/1902/18 (справа-2), у зв`язку з тим, що предметом спору по справі №815/1902/18 було рішення ДМС України від 06 березня 2018 року № 78-18, яке було скасовано ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року по справі №815/6056/15 про поворот виконання судового рішення.
14 лютого 2019 року позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.
Повторне звернення позивач мотивував новими обставинами, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності. У якості такої обставини позивач повідомив про загибель його молодшого брата на ім`я ОСОБА_2 . Стосовно обставин смерті брата позивач розповів, що секретні служби Єгипту організували отруєння брата з метою вимусити ОСОБА_1 повернутись до Єгипту.
Відповідно до пояснень позивача, наданих відповідачу, заподіянням смерті рідному брату «спеціальні служби Єгипту» нібито дали йому зрозуміти, що у випадку повернення до Єгипту на нього очікує тюремне ув`язнення та смертний вирок. Також, позивач повідомив, що станом на теперішній час його батьки перебувають під домашнім арештом без можливості будь-якого спілкування із родичами та третіми особами. У якості власних тверджень щодо загибелі рідного брата позивач надав до Головного управління ДМС України в Одеській області роздруківку діалогу арабською мовою в месенджері з невстановленою особою, яку він називає братом Авраамом, та власноручно зроблений переклад зазначеного діалогу на російську мову. Додатковим доказом, який може підтвердити факт смерті брата Захарія позивач називає свідоцтво про смерть брата, копію чи оригінал документу до територіального підрозділу надано не було, отримано пояснення про можливість надання вказаного документу в майбутньому.
У ході розгляду клопотання із позивачем були здійснені відповідні співбесіди для з`ясування усіх обставин ймовірного переслідування, з урахуванням матеріалів попереднього звернення позивача за міжнародним захистом. У ході розгляду матеріалів Головним управлінням ДМС України в Одеській області здійснено повторний аналіз елементів побоювання позивача, які він вважає обґрунтованими та такими, що можуть призвести до його переслідування або завдання йому серйозної шкоди у разі повернення до Єгипту.
Позивач вважає себе православним християнином та має побоювання зазнати переслідування через власні релігійні переконання у разі повернення до Єгипту.
05 березня 2019 року позивач отримав повідомлення №5/1-55 від 27 лютого 2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №40 від 27 лютого 2019 року.
У подальшому, позивач оскаржив таке рішення до ДМС України.
29 липня 2019 року позивач отримав повідомлення №220 від 16 липня 2019 року про прийняття ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із такими рішеннями відповідачів позивач звернувся до суду із цим позовом.
Як вже було зазначено, обґрунтовуючи наявність підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 зокрема указує на те, що суд апеляційної інстанції при застосуванні норм права, не врахував правові висновки, які регулюють, на думку скаржника, подібні правовідносини, а саме висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №420/6070/18 та від 28 листопада 2018 року у справі №815/4141/17, зокрема:
- «… 41.2 Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.» (справа №420/6070/18);
- «… 32. З текстів рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що позиції УВКБ ООН використані судами як актуальна інформація про країну походження позивача, що є необхідним засобом для проведення аналізу обґрунтованості його побоювань при розгляді даного спору та посилання на які не можуть бути підставою для порушення процесуального законодавства, зокрема - ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
33. Так, УВКБ ООН у своїй пояснювальній записці про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця вказує, що нездатність заявника згадати або надати всі дати і незначні подробиці, а також незначні суперечності, невизначеність або помилкові твердження, які не є істотними, можуть бути прийняті до уваги при заключній оцінці достовірності, але не повинні бути вирішальними факторами» (справа №815/4141/17).
Так, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Суд зазначає, що аналіз положень пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) із вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Так, посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, указаних у касаційній скарзі, позивачем вибірково цитуються лише окремі витяги з тексту постанов, без наведення обґрунтувань, яку саме норму права судами першої та апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
Окрім того, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Указаний висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 05 травня 2020 року у справі №281/129/17.
Також, Верховним Судом, зокрема у постанові від 01 липня 2021 року у справі №640/14207/19 висловлено позицію, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 30 листопада 2020 року у справі №826/7001/17 та від 01 червня 2021 року у справі №826/17606/14).
Суд звертає увагу на те, що висновки, які викладені у зазначених позивачем постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом установлених у кожній конкретній справі окремо обставин, які різняться видами оскаржуваних рішень органів міграційної служби, обґрунтуваннями наявності побоювань, безпековою ситуацією у країні походження та ін. у кожній конкретній ситуації.
Так, у справах №420/6070/18 та №815/4141/17 позивачами були громадяни Сирійської Арабської Республіки. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій, висновки яких були підтримані Верховним Судом, ураховували існування збройного конфлікту, громадянської війни та високого рівню насилля у країні походження та виходили з наявності загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, у якому перебувала Сирія, а також систематичного порушення прав людини. Суди зазначали, що ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. 
Окрім того, у справі №815/4141/17 Верховний Суд надавав оцінку правомірності рішенню ДМС України №148-17 від 28 квітня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто заяву позивача було розглянуто по суті.
У справі №420/4642/19 що розглядається, суди, урахувавши інформацію по країні походження установили, що на території Єгипту християнство сповідують до 15% населення країни, послідовники християнської віри обіймають державні посади в країні, а Конституцією Єгипту гарантується свобода віросповідання. Зазначили, що належність позивача до християнського віросповідання сама по собі не указує на обставину можливості його переслідування на території Єгипту за указаною ознакою.
Суди констатували, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками, а саме пов`язані з ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особу біженцем у відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та ocіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов не виникало.
З огляду на викладене, виходячи зі змісту правовідносин у справах №420/6070/18 та №815/4141/17, на висновки Верховного Суду за результатом розгляду яких посилається скаржник, колегія суддів дійшла висновку, що такі стосуються правовідносин, що не є подібними із даною адміністративною справою.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Ураховуючи наведене, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття цього касаційного провадження, установлені фактичні обставини, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття даного касаційного провадження, на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.
Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/9901/7166/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі №420/4642/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду