Номер провадження: 22-ц/813/3220/23 
Справа № 522/17464/18
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Павлик І.А. 17 травня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю (т. 1 а.с. 3-11).
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі протягом 20 років, від якого вони мають доньку. Для створення найкращих умов існування родини ними було придбано нерухоме майно (дві квартири, машиномісце та нежитлове приміщення) та рухоме майно (автомобіль). Однак стосунки між сторонами погіршилися, що призвело до їх окремого проживання з лютого 2018 року та прийняття рішення про розірвання шлюбу з одночасним поділом майна подружжя, набутого під час спільного проживання. При цьому позивач зазначив, що ОСОБА_1 поза його волею було відчужено квартиру ОСОБА_3 та автомобіль. У зв`язку із викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
11.10.2018 року від ОСОБА_2 надійшла нова редакція позовної заяви, згідно якої позивач виключив ОСОБА_3 із кола відповідачів та уточнив 24.03.2021 року свої позовні вимоги, остаточно просив суд:
визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_2 , загальною площею 16,8 кв.м.; нежитлове приміщення №11/V в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв.м.; речі домашнього вжитку: спальний гарнітур, виробництва Румунії, вартістю 120 000 грн.; диван для вітальні, виробництва Італія, вартістю 150 000 грн.; меблі для передпокою, вартістю 70 000 грн.; пральна машина-автомат «Bosch», вартістю 30 000 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 20 000 грн. штори та фіранки, вартістю 160 000 грн.; телевізори «Sony» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кавоварку виробництва «DelonghiPrima», вартістю 30 000 грн.; кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії, вартістю 600 000 грн.; дитячий гарнітур, виробництва Іспанії, вартістю 100 000 грн. Визнати автомобіль легковий BMW, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 особистою власністю ОСОБА_1 .
Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: 
-визнати за ОСОБА_2 право власності на:
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м.;
-1/2 частину машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 16,8 кв.м.; 
-1/2 частину нежитлового приміщення №11/V в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на:
-1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м.; 
-1/2 частину машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 16.8 кв.м.; 
-1/2 частину нежитлового приміщення №11/V в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 12,8 кв.м.
Виділити у власність позивачу речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000 грн., а саме: спальний гарнітур, виробництва Румунії, вартістю 120 000 грн.; диван для вітальні, виробництва Італія, вартістю 150 000 грн.; меблі для передпокою, вартістю 70 000 грн.; пральна машина-автомат «Bosch», вартістю 30 000 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 20 000 грн.; штори та фіранки, вартістю 160 000 грн.; телевізори «Sony» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кавоварка, виробництва «DelonghiPrima», вартістю 30 000 грн.
Виділити у власність відповідачу речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000 грн., а саме: кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна
машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії,
вартістю 600 000 грн.; дитячий гарнітур, виробництва Іспанії, вартістю 100 000 грн.
Зобов`язати ОСОБА_1  не чинити перешкоди ОСОБА_2  у користуванні квартирою АДРЕСА_4 , а також речами домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі  АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000 грн., а саме: спальний гарнітур, виробництва Румунії, вартістю 120 000 грн.; диван для вітальні, виробництва Італія, вартістю 150 000 грн.; меблі для передпокою, вартістю 70 000 грн.; пральна машина-автомат «Bosch», вартістю 30 000 грн.; телевізор «Samsung», вартістю 20 000 грн.; штори та фіранки, вартістю 160 000 грн.; телевізори «Sony» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки), вартістю 60 000 грн.; кавоварка, виробництва «DelonghiPrima», вартістю 30 000 грн. Стягнути з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судові витрати  (т.1 а.с.69-79, т. 3 а.с. 99-104).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2020 року клопотання представника ОСОБА_2 про роз`єднання позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю було задоволено. Роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю (т. 3 а.с. 8-10).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: - квартиру АДРЕСА_1 ; - машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8  кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; - нежитлове приміщення загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; - спальний гарнітур виробництва Румунії; - диван для вітальні виробництва Італії; - меблі для передпокою; - пральну машину-автомат «Bosch»; - телевізор «Samsung»; - штори та фіранки; - телевізори «Sony» (2 штуки); - кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки); - кавоварку «DelonghiPrima»; - кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа) виробництва Італії; - дитячий гарнітур виробництва Іспанії. 
Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином: - визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8  кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлового приміщення загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; - визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8  кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлового приміщення загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 .
Виділено у власність ОСОБА_2 речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 : - диван для вітальні виробництва Італії; - меблі для передпокою; - телевізор «Samsung»; - пральну машину-автомат «Bosch»; - штори та фіранки; - телевізор «Sony» (1 штука); - кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); - кавоварку «DelonghiPrima».
Виділено у власність ОСОБА_1 речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 : - спальний гарнітур виробництва Румунії; - телевізор «Sony» (1 штука); - кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); - кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії; - дитячий гарнітур виробництва Іспанії.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні кв. АДРЕСА_1 ; машиномісцем № 36, загальною площею 16,8  кв.м. в буд. АДРЕСА_3 ; нежитловим приміщенням загальною площею 12,8 кв.м. в буд. АДРЕСА_3 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку: диваном для вітальні виробництва Італії; меблями для передпокою; телевізором «Samsung»; пральною машиною-автомат «Bosch»; шторами та фіранками; телевізором «Sony» (1 штука); кондиціонером «Mitsubishi» (1 штука) та кавоваркою «DelonghiPrima».
В решті позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3347,80 грн. витрат по сплаті судового збору (т. 4 а.с. 115-121).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 4 а.с 152-159).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачкою наданий належний доказ для спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя які належали їй особисто, будь-якої участі у поліпшенні цього майна він не брав - який безпідставно не був врахований судом першої інстанції, а саме: нотаріально посвідчену заяву від 25 червня 2018 року, у якій ОСОБА_2 повідомляв, що квартира АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 11/V та машиномісце № НОМЕР_2 , які розташовані за цією ж адресою, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки набуті нею за час шлюбу, але за кошти.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , адвоката Джулай Д.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, з 17.10.1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 18.09.2018 року (повторно) Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Серія НОМЕР_3 , який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2021 року у справі № 522/13906/20 було розірвано.
Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 18.09.2018 року (повторно) Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Серія НОМЕР_4 .
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.11.2014 року, індексний номер: 29091599, загальною площею 87,4 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м. та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу: 29092312.
Згідно акту приймання-передачі паркувального місця (машиномісце) від 22.06.2016 року ОСОБА_1 прийняла, а забудовник ТОВ «Технічне об`єднання «ДЮК» передав машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 відповідно до договору пайової участі у будівництві від 26.03.2014 року № 26-03/14/п-48/Ф.
З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 86966148 від 13.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 .
З акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 05.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 прийняла, а забудовник ТОВ «Технічне об`єднання «ДЮК» передало нежитлове приміщення загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 відповідно до договору пайової участі у будівництві від 19.10.2015 року № 26/05/14Ф-НП11.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 94756892 від 16.08.2017 року, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 .
25 червня 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський В.М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_2 на заяві, у якій останній повідомляв, що квартира АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення №11/V та машиномісце № НОМЕР_2 , які розташовані за цією ж адресою, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_1 , оскільки набуті нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, будь-якої участі в поліпшенні цього майна він не брав.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 і в подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином судом першої інстанції не було враховано, що шляхом підписання 25.06.2018 року ОСОБА_2 нотаріально посвідченої заяви, у якій останній засвідчив, що квартира АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення №11/V та машиномісце № НОМЕР_2 , які розташовані за цією ж адресою, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_1 , оскільки набуті нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, будь-якої участі в поліпшенні цього майна він не брав, - подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму спірного нерухомого майна як такого, що є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постановах Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18), та від 07.04.2021 року у справі № 214/4692/16-ц (провадження № 61-15322св19)).
Таким чином, під час підписання ОСОБА_2 нотаріально посвідченої заяви від 25.06.2018 року, обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму спірного майна – квартири, паркомісця та нежитлового приміщення, оскільки волевиявлення ОСОБА_2 щодо правового статусу вказаних об`єктів нерухомості було посвідчено приватним нотаріусом у вищевказаній заяві про визнання спірного нерухомого майна як такого, що є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави К.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського В. М. та просив визнати незаконними дії приватного нотаріуса Варави К. В. по засвідченню його підпису на заяві щодо права власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року та дії приватного нотаріуса Петровського В. М. по засвідченню його підпису на заяві щодо права власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року, та стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в сумі 60 000 грн.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року у справі № 522/13417/19 позов було задоволено частково.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.
Також колегія суддів враховує, що у позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що сторони припинили шлюбні відносини наприкінці лютого 2018 року, та з цього часу почали проживати окремо.
При цьому нотаріально посвідчена заява, у якій ОСОБА_2 визначив своє волевиявлення стосовно спірного нерухомого майна, була підписана позивачем 25.06.2018 року, тобто вже під час роздільного проживання сторін та припинення шлюбних відносин, що також додатково свідчить про те, що ОСОБА_2 уявляв значення своїх дій щодо правового статусу нерухомого майна та розумів їх наслідки. Доказів того, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо правового статусу спірних об`єктів нерухомості як таких, що є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , не відповідало його волі, матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Згідно статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири, паркомісця та нежитлового приміщення після подання останнім нотаріально посвідченої заяви про визнання спірних об`єктів нерухомості як таких, що є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині: 
1.Визнання права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 
2.Поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності, за кожним, на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
3.Зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; машиномісцем № 36, загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; нежитловим приміщенням №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку: диваном для вітальні виробництва Італії; меблями для передпокою; телевізором «Samsung»; пральною машиною-автомат «Bosch»; шторами та фіранками; телевізором «Sony» (1 штука); кондиціонером «Mitsubishi» (1 штука) та кавоваркою «DelonghiPrima».
Щодо позовних вимог про поділ речей домашнього вжитку колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що за час перебування у шлюбі сторонами були придбані речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: спальний гарнітур виробництва Румунії; диван для вітальні виробництва Італії; меблі для передпокою; пральну машину-автомат «Bosch»; телевізор «Samsung»; штори та фіранки; телевізори «Sony» (2 штуки); кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки); кавоварку «DelonghiPrima»; кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа) виробництва Італії; дитячий гарнітур виробництва Іспанії, та які з огляду на перелічені вище норми матеріального права та встановлені судом обставини є спільною сумісною власність подружжя в рівних частках.
ОСОБА_2 було зазначено наступну вартість набутих сторонами речей домашнього вжитку: спальний гарнітур, виробництва Румунії вартістю 120 000,00 грн; диван для вітальні, виробництва Італія вартістю 150 000,00 грн; меблі для передпокою вартістю 70 000,00 грн; пральна машина -автомат «Bosch» вартістю 30 000,00 грн; телевізор «Samsung» вартістю 20 000,00 грн; штори та фіранки вартістю 160 000 грн; телевізори «Sony» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кавоварка виробництва «Delonghi Prima» вартістю 30 000,00 грн; кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії вартістю 600 000,00 грн; дитячий гарнітур, виробництва Іспанії вартістю 100 000,00 грн.
Позивач просив суд виділити йому у власність речі домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною вартістю 700 000,00 грн, а саме: спальний гарнітур, виробництва Румунії вартістю 120 000,00 грн; диван для вітальні, виробництва Італія вартістю 150 000,00 грн; меблі для передпокою вартістю 70 000,00 грн; пральну машину-автомат «Bosch» вартістю 30 000,00 грн; телевізор «Samsung» вартістю 20 000,00 грн; штори та фіранки вартістю 160 000 грн; телевізори «Sony» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кондиціонери «Mitsubishi» (2 штуки) вартістю 60 000,00 грн; кавоварку виробництва «Delonghi Prima» вартістю 30 000,00 грн, а відповідачу – кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії вартістю 600 000,00 грн; дитячий гарнітур, виробництва Іспанії вартістю 100 000,00 грн, загальною вартістю 700 000,00 грн.
У судових засіданнях суду першої інстанції ОСОБА_1 наголошувала на надмірно завищеній позивачем вартості зазначеного майна, а також не погоджувалась із визначеним позивачем розподілом речей домашнього вжитку лише щодо виділення їй у власність дитячого гарнітуру, а позивачу – дивану для вітальні, обох кондиціонерів «Mitsubishi», обох телевізорів «Sony» та пральної машини-автомат «Bosch», зазначаючи, що не заперечує проти розподілу майна наступним чином: ОСОБА_2 – меблі для передпокою, телевізор «Sony», штори та фіранки, кондиціонер «Mitsubishi», дитячий гарнітур, кавоварку виробництва «Delonghi Prima», мікрохвильова піч, телевізор «Samsung», а ОСОБА_1 – спальний гарнітур, кухонний гарнітур з вбудованою технікою, диван для вітальні, пральну машину-автомат «Bosch» телевізор «Sony», кондиціонер «Mitsubishi».
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Враховуючи інтереси сторін, їх спільної дитини, яка проживає разом з відповідачкою, а також часткову недоведеність сторонами вартості речей домашнього вжитку, які підлягають поділу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ речей домашнього вжитку, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , наступним чином: виділити у власність ОСОБА_2 – диван для вітальні виробництва Італії; меблі для передпокою; телевізор «Samsung»; пральну машину-автомат «Bosch»; штори та фіранки; телевізор «Sony» (1 штука); кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); кавоварку «DelonghiPrima», а ОСОБА_1 – спальний гарнітур виробництва Румунії; телевізор «Sony» (1 штука); кондиціонер «Mitsubishi» (1 штука); кухонний гарнітур з вбудованою технікою (холодильник, посудомийна машина, мікрохвильова піч, варильна панель, духова шафа), виробництва Італії; дитячий гарнітур виробництва Іспанії.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вказані речі домашнього вжитку не підлягають розділу, оскільки вони є частиною поліпшення квартири АДРЕСА_1 , щодо якої позивачем у нотаріально посвідченій заяві від 25 червня 2018 року визнано, що будь-якої участі у поліпшенні квартири він не брав.
Колегія суддів вважає, що вказані доводи ОСОБА_1 є виключно припущеннями, оскільки на підтвердження того, що під поліпшенням квартири у вказаній заяві малось на увазі саме придбання меблів та речей домашнього побуту, а не проведення ремонтних робіт, здійснення перепланування тощо, - апелянтом не надано жодного належного доказу.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності та поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 речей домашнього вжитку є законним та обґрунтованим.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявленої ОСОБА_2 вимоги про визнання автомобіля BMW, 2017 року, р/н НОМЕР_1 , особистою власністю відповідача ОСОБА_1 сторонами не оскаржувалось, у зв`язку із чим перегляду в апеляційному порядку не підлягає.
При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року підлягає скасуванню в частині поділу майна подружжя - спірних об`єктів нерухомості, усунення перешкод у їх користуванні та в частині розподілу судових витрат, із постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.  
Щодо розподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судових витрат за подачу позовної заяви у розмірі 1 000 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 367, 368, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року – скасувати в частині:
Визнання права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на:
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
- нежитлове приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 .
Поділу спільного сумісного майна подружжя наступним чином:
- визнання за ОСОБА_2 право власності на:
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;
1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
1/2 частини нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
- визнання за ОСОБА_1 право власності на:
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;
1/2 частини машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
1/2 частини нежитлового приміщення №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ;
зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; машиномісцем № 36, загальною площею 16,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 ; нежитловим приміщенням №11/V загальною площею 12,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_3 та виділеними йому у власність речами домашнього вжитку: диваном для вітальні виробництва Італії; меблями для передпокою; телевізором «Samsung»; пральною машиною-автомат «Bosch»; шторами та фіранками; телевізором «Sony» (1 штука); кондиціонером «Mitsubishi» (1 штука) та кавоваркою «DelonghiPrima».
У цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 у вищевказаній частині – відмовити.
В решті рішення - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП: НОМЕР_6 ) 1 000 грн. витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 06 липня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе