ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

07 вересня 2023 року 	м.Суми	

Справа №583/832/23 
Номер провадження 22-ц/816/1232/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Комунальне некомерційне підприємство Охтирської міської ради
                    «Охтирська центральна районна лікарня»,
                    Охтирська міська рада,
                    міський голова Охтирської міської ради Кузьменко Павло Петрович,
                    заступник міського голови Охтирської міської ради/ тимчасово
                    виконуючий обов`язки міського голови Масло Олександр Павлович,
                    Виконавчий комітет Охтирської міської ради Охтирського району
                    Сумської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мальченка Дениса Володимировича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2023 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухваленого в м. Охтирка, -

                                                                 в с т а н о в и в :

28 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального некомерційного підприємства Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня» (далі – Центральна райлікарня), Охтирської міської ради, міського голови Охтирської міської ради Кузьменка П.П., заступника міського голови Охтирської міської ради/ тимчасово виконуючого обов`язки міського голови Масла О.П., Виконавчого комітету Охтирської міської ради Охтирського району Сумської області (далі - Виконком) про:
- скасування як незаконного розпорядження міського голови від 25 січня 2023 року (зі змінами згідно розпорядження № 5-К від 27 січня 2023 року) Охтирської міської ради № 4-К «Про звільнення ОСОБА_1 » та про поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника-головного лікаря Центральної райлікарні;
- стягнення з Центральної райлікарні на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи з 15 грудня 2020 року до поновлення його на роботі (прийняття рішення про поновлення на роботі) з розрахунку 935,46 грн за день. При виплаті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів;
- стягнення із Центральної райлікарні на користь ОСОБА_1 25000 грн витрат на правничу допомогу;
- солідарного стягнення із Центральної райлікарні та Охтирської міської ради моральної шкоди у розмірі 70000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 15 грудня 2015 року працював на посаді головного лікаря Центральної райлікарні на умовах трудового контракту. 21 червня 2019 розпорядженням міського голови № 38-К у зв`язку з реорганізацією (перетворенням) Центральної райлікарні продовжено трудові відносини з позивачем з 25 червня 2019 року на посаді керівника - головного лікаря. Додатковою угодою до трудового контракту від 21 червня 2019 року змінено назву лікарні, посаду головного лікаря, а також продовжено трудові відносини до 31 травня 2024 року. Проте, 10 грудня 2020 року позивач отримав розпорядження міського голови № 119-К про звільнення 14 грудня 2020 року у зв`язку з закінченням терміну дії трудового контракту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням суду від 12 березня 2021 року позивача поновлено на роботі. 09 квітня 2021 року директором Центральної райлікарні прийнято наказ № 191-ОД про скорочення позаштатного працівника, тобто посади керівника-головного лікаря, 14 квітня 2021 року позивачу вручено повідомлення про заплановане вивільнення, а 12 липня 2021 року наказом № 191-ОД його звільнили у зв`язку із скороченням. Рішенням суду від 22 жовтня 2021 року позивача знов поновлено на роботі, проте у січні 2023 року позивачу, який перебував на лікарняному, повідомили про його повторне звільнення. Розпорядженням міського голови від 25 січня 2023 року № 4-К припинено трудовий контракт з позивачем та звільнено на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 27 січня 2023 року розпорядженням міського голови № 5-К змінено дату звільнення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Вважає, що звільнення в період тимчасової непрацездатності є незаконним, не враховано дію додаткової угоди до трудового контракту, якою продовжено строк дії контракту до 31 травня 2024 року. Відповідачі не мали законних підстав проводити процедуру звільнення, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, вже давалась оцінка наказам роботодавця, на підставі яких позивача повторно було звільнено. Крім того, роботодавцем не вказана підстава припинення контракту та звільнення, відсутня згода профспілки щодо розірвання трудового договору, а тому позивач просить захистити його трудові права.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади керівника-головного лікаря Центральної райлікарні з 06 лютого 2023 року на 06 квітня 2023 року.
У іншій частині позову відмовлено за безпідставністю.
В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не з`ясував наявність підстав для звільнення позивача. Так, судовим рішенням, яке набрало законної сили вже давалась оцінка наказу роботодавця № 191-ОД про скорочення штатів, який також вичерпав свою дію, оскільки на підстав вказаного наказу було видано наказ № 90К від 12 липня 2021 року про звільнення позаштатного працівника, яка судом визнано незаконним та скасовано. В оскаржуваному розпорядженні роботодавця № 4-к не зазначено чіткої підстави для припинення трудового контракту.
У відзиві на апеляційну скаргу Центральна райлікарня просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що розпорядження міського голови про звільнення позивача є актом індивідуальної дії, а право скорочувати працівників належить виключно власнику як самостійному суб`єкту господарювання.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Мальченка Д.В., представника Комунального некомерційного підприємства Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня» - Кулик Ю.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2015 року між Виконкомом та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт, за умовами якого відповідача призначено на посаду головного лікаря Центральної райлікарні. Термін дії контракту з 15 грудня 2015 року до 14 грудня 2020 року (а.с. 24-26).
15 грудня 2015 року ОСОБА_1 переведений на посаду головного лікаря Центральної райлікарні (а.с. 19-21).
Рішенням Охтирської міської ради № 1399-МР від 20 грудня 2018 року реорганізовано Комунальний заклад «Охтирська центральна районна лікарня» шляхом перетворення протягом шести місяців з дня прийняття рішення в Комунальне некомерційне підприємство Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня», затверджено Статут, вирішено питання правонаступництва (а.с. 28).
21 червня 2019 року розпорядженням міського голови Охтирської міської ради № 38-К на підставі рішення Охтирської міської ради від 20 грудня 2018 року № 1399-МР «Про реорганізацію (перетворення) Комунального закладу «Охтирська центральна районна лікарня» в Комунальне некомерційне підприємство Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня», відповідно до розпорядження міського голови від 14 грудня 2015 року № 298 «Про призначення головного лікаря Комунального закладу «Охтирська центральна районна лікарня», трудового контракту між міським головою та головним лікарем Комунального закладу «Охтирська центральна районна лікарня» від 14 грудня 2015 року зі змінами, продовжено трудові відносини з ОСОБА_1 з 25 червня 2019 року на посаді керівника – головного лікаря Центральної райлікарні. Внесено зміни до трудового контракту між міським головою та головним лікарем Центральної райлікарні від 14 грудня 2015 року шляхом укладання додаткової угоди, яка є його невід`ємною частиною (а.с. 29).
На підставі розпорядження міського голови від 21 червня 2019 року № 38-К назву посади ОСОБА_1 «головний лікар змінено на «керівник-головний лікар» для приведення у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» (а.с. 19).
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. від 12 березня 2021 року у справі №583/4848/20, залишеним без зміни постановою Сумського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, скасовано розпорядження міського голови Охтирської міської ради № 119-К від 10 грудня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », скасовано наказ виконуючого обов`язки головного лікаря Центральної райлікарні № 193К від 14 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря у зв`язку з закінченням строку дії контракту, поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника-головного лікаря Центральної райлікарні.
Наказом від 09 квітня 2021 року № 191-ОД про скорочення позаштатного працівника було приведено у відповідність граничну чисельність працівників Центральної райлікарні до штатної чисельності, скорочено посаду позаштатного працівника «керівник-головний лікар» з 12 липня 2021 року.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 жовтня 2021 року у справі №583/2892/21 скасований як незаконний наказ № 90 К від 12 липня 2021 року про звільнення позаштатного працівника ОСОБА_1 , поновлено його на посаді керівника-головного лікаря Центральної райлікарні.
25 січня 2023 року розпорядженням т.в.о. міського голови Охтирської міської ради № 4-К ОСОБА_1 з 27 січня 2023 року звільнено з посади керівника - головного лікаря Центральної райлікарні на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 22).
Наказом № 5-к від 27 січня 2023 року було змінено дату звільнення позивача та визначено днем звільнення наступний день за днем закінчення його тимчасової непрацездатності (а.с. 23).
На підставі заяви ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року наказом директора Центральної райлікарні від 06 лютого 2023 року № 35к позивача було прийнято на посаду лікар-хірург хірургічного відділення (для дорослих і дітей) з 07 лютого 2023 року за основним місцем роботи та звільнено 06 лютого 2023 року із посади лікар-хірург хірургічного відділення (для дорослих і дітей) за сумісництвом.
06 березня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади керівника - головного лікаря Центральної райлікарні.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про те, що його звільнення відбулось у період чинності контракту строк дії якого продовжено до 31 травня 2024 року, адже загальні підстави припинення трудового договору, визначені в КЗпП України, поширюються і на контрактну форму. Не погодився суд також із доводами про те, що наказ від 09 квітня 2021 року № 191-ОД про скорочення позаштатного працівника є не чинним з огляду на скасування постанови Сумського апеляційного суду Верховним Судом.
Також суд зазначив, що додаткове посилання у розпорядженні про звільнення позивача на п. «г» та п. «ї» трудового контракту від 14 грудня 2015 року та на рішення Охтирської міської ради №1399-МР про реорганізацію (перетворення) Центральної райлікарні не може слугувати підставою для визнання його незаконним так як у змісті цього розпорядження мається чітке посилання на наказ про скорочення працівника та на ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Із загального змісту розпорядження є очевидною та обставина, що звільнення позивача відбулось у зв`язку із скороченням посади. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства суд вважав не допустимою, а ураховуючи чинність наказу про скорочення суд не вдався до оцінки його законності. Крім того, суд вказав, що позивач був звільнений у перший робочий день після тимчасової непрацездатності, а доказів обрання ОСОБА_1 до профспілкового органу матеріали справи не містять.
Не знайшов місцевий суд також і порушень у процедурі звільнення позивача. Зокрема, роботодавцем було виконано вимогу з працевлаштування ОСОБА_1 після скорочення його посади.
Водночас, у порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України позивача не було повідомлено про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому суд не взяв до уваги доводи відповідачів про те, що 14 квітня 2021 року позивачу направлено повідомлення про заплановане вивільнення, одночасно йому запропоновано переведення на посаду лікаря-хірурга екстреної цілодобової допомоги хірургічного відділення (для дорослих і дітей), оскільки після повідомлення його вже було звільнено згідно з наказом від 12 липня 2021 року № 90 к у зв`язку із скороченням чисельності працівників, який рішенням суду було визнано незаконним, а позивач, відповідно, поновлений на своїй посаді. Відтак, належними доказами не доведено повідомлення позивача про майбутнє звільнення за два місяці. Суд першої інстанції вважав, що про звільнення позивача було повідомлено 27 січня 2023 року, тобто в перший день виходу його на роботу після тимчасової непрацездатності.
При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Також місцевий суд послався на відповідні висновки Верховного Суду у постановах від 25 січня 2023 року у справі № 454/2124/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 280/89/18, від 29 липня 2019 року у справі № 277/89/18 та від 19 вересня 2019 року у справі № 405/6982/16-ц.
Таким чином, встановивши порушення з боку відповідача лише в частині недотримання строку попередження позивача про наступне звільнення, суд змінив дату звільнення позивача з роботи з 06 лютого 2023 року на 06 квітня 2023 року.
У зв`язку зі зміною дати звільнення позивача суд згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України вирішив питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 січня 2023 року на 27 березня 2023 року. При цьому суд погодився з розрахунком середньоденної заробітної плати у розмірі 935,46 грн, визначивши середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 лютого 2023 року по 06 квітня 2023 року в сумі 40223,49 грн (43 * 935,46 грн). Разом з тим, суд урахував прийняття ОСОБА_1 на посаду лікаря-хірурга хірургічного відділення (для дорослих і дітей) з 07 лютого 2023 року за основним місцем роботи та його звільнення 06 лютого 2023 року з цієї ж посади за сумісництвом. Так, з 07 по 28 лютого 2023 року позивач отримав заробітну плату в розмірі 16000 грн, у березні 2023 року – 20000 грн, у квітні – 21219,50 грн, а всього 40243,90 грн. Також позивач отримав вихідну допомогу при звільненні у сумі 18688,80 грн. Відтак, суд вважав, що оскільки позивач мав заробіток за новим місцем роботи вищий, аніж сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період, тому середній заробіток стягненню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позовні вимоги про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі задоволенню не підлягають, а наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує систематичним порушенням відповідачем його прав. Таким чином, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від заявлених вимог у задоволенні яких відмовлено, тому суд відмовив у стягненні моральної шкоди. Порушення відповідачем положень законодавства про своєчасне попередження про наступне звільнення, за наявності подальшого працевлаштування позивача на постійне місце роботи із заробітком не нижчим за попередній, не може бути таким, що потягло за собою заподіяння моральної шкоди.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Установивши, що відповідачем дотримано всіх вимог трудового законодавства при скороченні посади позивача, крім вимоги про попередження про наступне звільнення в установленому трудовим законодавством порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та зміну дати звільнення.
Доводам апеляційної скарги, які стосуються організаційних питань та діяльності Центральної райлікарні, колегія суддів апеляційного суду оцінку не надає, роботодавець має виключну компетенцію в питаннях кадрової політики, тобто право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, а суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільненні і не може переймати на себе компетенцію підприємства, як самостійного суб`єкта господарювання та оцінювати необхідність чи доцільність проведеного скорочення.
Суд першої інстанції дав належну оцінку підстави для звільнення позивача, з якою суд апеляційної інстанції повністю погоджується, належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мальченка Дениса Володимировича залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина