Постанова
Іменем України 
14 вересня  2023 року
м. Київ
справа № 524/12818/21
провадження № 51-1782 км 23 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,  
засудженого                                                ОСОБА_6 , 
захисника                                                      ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого                      ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Полтавського  апеляційного суду від 22 грудня 2022 року    у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202117000000777, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2  ст.286 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука від 08 квітня 2022 року    ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення волі на строк 4 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного  покарання з випробуванням, з іспитовим строком, тривалістю 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених  ст. 76 цього Кодексу. 
Цивільний позов представника потерпілих задоволено. 
Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_8                                та   ОСОБА_9   по    36 000 грн.   моральної шкоди кожному. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно. 
Вироком Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року  апеляційну скаргу цивільного відповідача залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання, ухвалено новий вирок, яким   ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначено    покарання у виді  позбавлення  волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2  роки.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, тривалістю 1 рік,  покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За вироком суду встановлено, що  ОСОБА_6 , 14 листопада 2021 року  приблизно о 18:10 годині, керуючи автомобілем «Тоуоtа Land Cruiser 200»» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  рухався по  вул. Сумська в м. Кременчук  Полтавської області, наближаючись до нерегульованого перехрестя вулиць Сумська - Горького, маючи можливість завчасно виявити пішохода, з моменту появи в полі його зору та застосування своєчасного екстреного гальмування, порушив вимоги п. 18.1 ПДР України,  не вжив заходів до зниження швидкості та в межах нерегульованого пішохідного переходу  допустив наїзд  на пішохода ОСОБА_10 , яка  в цей час переходила  проїжджу частину дороги вул. Сумська, за дальньою межею умовної лінії перетину з проїзною частиною дороги вул. Горького, по напрямку руху автомобіля марки «Тоуоtа», ліворуч тротуару, в межі нерегульованого пішохідного переходу визначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 - «зебра» та інформаційно- вказівними дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід»,  внаслідок ДТП потерпілій спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона померла в лікарні.  
Порушення водієм ОСОБА_6 п.18.1 ПДР України  перебуває у  прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала      
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 просять змінити  вирок апеляційного суду та призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
В обґрунтування своєї позиції зазначають, що апеляційний суд, застосовуючи додаткове покарання, повною мірою не врахував те, що: засуджений вперше скоїв необережний злочин, не втік з місця ДТП, вжив всіх можливих заходів до рятування життя потерпілої, сприяв слідству,визнав свою вину, щиро розкаявся, повністю відшкодував синам загиблої шкоду,позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні додаткового покарання, має постійне місце проживання, сім`ю, на його утриманні перебуває троє власних неповнолітніх дітей та двоє дітей дружини, працює директором підприємства, в квітні 2022 року евакуював частину родин працівників підприємства, розвозив продукти біженцям, фактично  виконував функції водія, активно допомагав Кременчуцькій районній військовій адміністрації та міській громаді, а також не взято до уваги те, що з моменту ДТП до постановлення вироку апеляційним судом пройшло більше року і за цей час засуджений  не порушував ПДР. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції,порушуючи вимоги ст.88 КПК України, без дозволу послався у вироку на неодноразове притягнення засудженого до відповідальності за систематичне порушення ПДР, докази  щодо цих обставин безпосередньо не досліджував. 
 
Позиції інших учасників судового провадження 
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в суді касаційної інстанції вимоги скарг підтримали та просили задовольнити.    
 
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг сторони захисту, заперечував  проти їх задоволення.  
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду   
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
 
Згідно   зі статтею  65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України  надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Указане положення закону  має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд («судова дискреція») залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.
Призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог матеріального закону,  принципу індивідуалізації покарання, належним чином  здійснив аналіз всіх обставин справи, урахував  ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким, характер вчиненого діяння, а саме те, що ОСОБА_6 , керуючи автомобілем в населеному пункті, порушив ПДР та в межах нерегульованого пішохідного переходу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 ,  що призвело до  непоправних наслідків - її смерті. Крім того, апеляційний суд зважив на той факт, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до відповідальності за порушення ПРД, зокрема перевищення швидкості, порушення правил проїзду перехресть. 
Взяв суд до уваги й позиції потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які не наполягали на суворому покаранні,  при цьому правильно зауважив, що вони не є вирішальними для суду, оскільки кримінальне правопорушення, вчинене засудженим,  спрямовано проти безпеки руху.
Поряд з цим, належним чином врахував дані про особу винного, який вину визнав та щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував моральну шкоду потерпілим, раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів психіатра й нарколога не перебуває, працює, має сім`ю, на його утриманні знаходяться неповнолітні діти. 
Обставинами, які пом`якшують покарання обґрунтовано визнано  - повне визнання вини, щире каяття, відшкодування завданої шкоди, обставини, що його обтяжують  -відсутні.   
Таким чином, обговорюючи питання про доцільність застосування до засудженого додаткового покарання, апеляційний суд, на відмінну від суду першої інстанції,  врахував та дав належну оцінку всім обставинам справи й даним про особу винного  та дійшов правильного висновку про необхідність позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами на строк два роки, яке не є максимальним, що визначене  у санкції  ч.2 ст.286 КК України.   
Твердження у касаційних скаргах про те, що ОСОБА_6 працює директором підприємства, в квітні 2022 року евакуював частину родин працівників підприємства, розвозив продукти біженцям,  фактично  виконував функції водія, активно допомагав Кременчуцькій районній військовій адміністрації та міській громаді, з урахуванням конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, характеру допущених винним порушень ПДР, а також наслідків, що настали - смерть особи,  не можуть бути безумовними підставами для не призначення засудженому  додаткового покарання.
Крім того, ОСОБА_6 працює директором підприємства, а не водієм, тому  його  діяльність безпосередньо не пов`язана з користуванням  правом керування транспортними засобами.   
Суд звертає увагу, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами навіть осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є частиною їх посадових обов`язків. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.  
Стосовно доводів сторони захисту про те, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст.88 КПК України, без дозволу послався у вироку на неодноразове притягнення засудженого до відповідальності за систематичне порушення ПДР, слід зазначити таке. 
 
Статтею 88 КПК України передбачено, що докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
 
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що апеляційний суд при ухваленні вироку, як на докази підтвердження винуватості, що забороняє ст. 88 КПК України, не посилався на відомості, які стосуються вчинення обвинуваченим інших  правопорушень. 
 
В свою чергу,  ч.3 ст.88 КПК України передбачає, що докази щодо певної звички або звичайної ділової практики підозрюваного, обвинуваченого є допустимими для доведення того, що певне кримінальне правопорушення узгоджувалося із цією звичкою підозрюваного, обвинуваченого.
 
У вироку апеляційний суд зазначив уже відому інформацію про постійне недотримання  ОСОБА_6  встановлених правил безпеки дорожнього руху. Така інформація стосується безпосередньо ОСОБА_6 , вона міститься  у витягу  з ІПНП, який прокурор долучив у судовому засіданні місцевого суду разом із іншими документами, що характеризують особу обвинуваченого. Ці документи суд  безпосередньо дослідив  в судовому засіданні та долучив до справи. Заслуговує на увагу і той факт, що  стороні захисту,  в порядку ст.290 КПК України, надавався доступ до всіх матеріалів досудового розслідування,  із якими  28.12.2021 ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_11   ознайомились. В судовому засіданні ні засуджений, ні його захисник не висловлювали заперечень проти даного документу.
 
Як засуджений так і його захисник стверджують,  що апеляційний суд безпосередньо не досліджував докази про неодноразове притягнення засудженого до адміністративної відповідальності, стверджують про істотне порушення вимог  кримінального процесуального закону, у той же час, у касаційних скаргах не ставлять вимогу про скасування вироку апеляційного суду з цих підстав, а просять змінити його, виключивши додаткове покарання.
 
Відповідно до ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.  Порушення вимог КПК України, у разі їх істотності, відповідно до ст. 438 КПК України можуть бути підставою для скасування судового рішення, а не підставою для пом`якшення покарання, чи не призначення додаткового покарання.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.370,420 КПК України. 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних  скарг  немає.
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.
 
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Полтавського  апеляційного суду від 22 грудня 2022 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                         ОСОБА_2                                ОСОБА_3