ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1042/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 711/3223/22 Категорія: 310070000 	Сакун Д.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       02 серпня 2023 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       Головуючого                        Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                        Василенко Л.І., Карпенко О.В.
       Секретар        Ярошенка Б.М.

       учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради;
особа, яка подає апеляційну скаргу - представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гармаш Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гармаш Нелі Миколаївни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.03.2023 року, постановлене під головуванням судді Сакун Д.І. у залі № 4 Звенигородського районного суду Черкаської області, 14.03.2023 року о 17 год. 50 хв., повний текст рішення складений 15.03.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

 
       19.07.2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Гармаш Н.М. звернулася в суд з позовом, в якому просить надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон без дозволу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною 16 років. Дозволити ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати за сплату судового збору в сумі 992,40 та витрати за надання правничої допомоги в сумі 12800 грн.
       В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що вона та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2019 року шлюб між сторонами розірвано. 
       На момент подання вказаного позову до суду дитина проживає разом з матір`ю.
       Позивач посилається, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення та забезпечення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. 
       Відповідач ОСОБА_2 відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для отримання тимчасового захисту, проживання та навчання, на період воєнного стану, який введений в Україні. 
       Позивач неодноразово намагалася позасудовим, мирним шляхом вирішити питання виїзду малолітнього сина за кордон на період воєнного стану, проте відповідач перешкоджає цьому, як наслідок ставить під загрозу життя та здоров`я власної дитини, при цьому, вона вважає, що відповідач керується лише власними інтересами та амбіціями.
       В позові вказується, що син сторін, є дитиною інвалідом, тому, скориставшись змінами до законодавства, позивачу вдалося вивезти дитину у безпечне місце до Швейцарії, проте законодавство України щодо перетину кордону змінюється. 
       Позивач у майбутньому може тимчасово приїздити до України з дитиною для вирішення сімейних, робочих та інших питань, а при відсутності дозволу на виїзд дитини повернутися до Швейцарії разом з дитиною не матиме змоги, навіть при умові набуття дитиною тимчасового захисту в країні перебування матері. 
       Також виїзд дитини сприятиме розширенню світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку сина, захистить його моральне та ментальне здоров`я.
       Однак, незважаючи на наведене, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. 
       Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, та не сприяє її розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
       Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.03.2023 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Черкаської міської ради (адреса: вул. Благовісна, 170, м. Черкаси, Черкаський район, Черкаська область, 18002, ЄРДПОУ 37853141, тел. (0472) 54 09 28) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що судове рішення не відповідає умовам вмотивованості (обґрунтованості), доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що в свою чергу, призвело до прийняття неправосудного рішення, посилається скаржник.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що в даному випадку у позовній заяві зазначається, що позивачем вказано проміжок часу у виїзді за кордон, а саме : «на період воєнного стану» та мета виїзду «для отримання тимчасового захисту, проживання та навчання».
       Скаржником в апеляційній скарзі вказується, що не заслуговує уваги твердження суду, що позивач не надала суду доказів щодо відсутності згоди батька на виїзд дитини за кордон, оскільки до позовної заяви було надано скрін - шоти листування позивача з відповідачем, які містять однозначну позицію відповідача, яка полягає у відмові позивачу на виїзд з нею дитини за кордон.
        ОСОБА_1 , не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що суд у своєму рішенні помилково вказав, що «позивач у даній цивільній справі обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на відмову відповідача надати такий дозвіл, при цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду не було надано, в зв`язку з чим суд вважає заявлені стороною позивача обставини лише припущеннями».
       Так, представник позивача - адвокат Гармаш Н.М. в апеляційній скарзі зазначає, що вказані вище обставин не відповідають дійсності та спростовуються доказами, які були долучені позивачем до позовної заяви.
       Відомості в судовому рішенні про врахування чи не врахування доданих до позовної заяви роздруківки листування позивача та відповідача щодо виїзду дитини за кордон відсутні.
       Також відсутні відомості про відхилення вказаних доказів судом з підстав їх неналежності чи недопустимості, з обґрунтуванням такого рішення.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції послався на норми міжнародного права, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенцію про права дитини, акцентуючи увагу на найкращих інтересах дитини.
       Проте, на думку скаржника, судом проігноровано положення вказаних нормативних актів у взаємозв`язку з положенням Конституції України щодо обов`язку держави захищати життя людини.
       В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гармаш Н.М. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.
       22 червня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Яцюка М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
       Відзив мотивований тим, що вимоги позовної заяви та апеляційної скарги є незаконними та необґрунтованими.
       Так, в матеріалах справи не містяться докази відмови відповідача ОСОБА_2 щодо надання дозволу на виїзд за кордон. Посилання сторони позивача на листування у меседжері «телеграм» є недоцільним, адже докази є електронними доказами. При поданні електронних доказів стороною позивача не підписано докази електронним цифровим ключем. 
       Також, вказує, що відсутні докази ідентифікації осіб, між якими відбулося спілкування. 
       В той же час, у відзиві звертається увага, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача, ігнорування звернення відповідачем чи письмова відмова у наданні дозволу.
       Представник відповідача вказує, що в матеріалах справи відсутні докази порушення, невизнання чи оспорювання права, яке підлягає захисту судом, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача.
       Отже, відзив мотивований тим, що позивачем не подано докази відмови відповідача надати дозвіл, як підстави для подання позову для захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Відсутні посилання на порушення Закону з боку відповідача, не надано доказів потреби виїзду за кордон дитини разом з матір?ю.
       Відповідач ОСОБА_2 та його представник вказують, що надання на майбутнє дозволу на постійні виїзди за межі України дитини без згоди батька фактично позбавляє його можливості спілкуватися з дитиною. Такий висновок зробив ВС у постанові від 12.04.2017 року у справі № 235/139/16-ц.
       У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Яцюк М.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.03.2023 року залишити без змін.
       Сторони повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток про вручення, однак в судове засідання не з?явились, направивши своїх представників для участі у розгляді справи. 
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з?явились в судове засідання апеляційного суду, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, вказавши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, та здійснюється в його інтересах, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну.
       Суд першої інстанції послався у рішенні, що позивач не довела, що її прагнення проживати з дитиною за межами України обґрунтовується саме інтересам дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини, вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.04.2012 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2019 року. Рішення набрало законної сили 09.12.2019 року (а. с. 13-14).
       Згідно даних копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.08.2012 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а. с. 15).
       Із копії посвідчення серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначена державна соціальна допомога, як інваліду з дитинства (а. с. 16).
       Зі змісту абз. 13 п. 2-3 Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57 ( у редакції постанови КМ України від 25.08.2010 року № 724) суд апеляційної інстанції звертає увагу на тому, що згідно зазначених правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе відзначити, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, вказала, що на даний час, вже перебуває з дитиною за кордоном без згоди батька. Однак, вважає, що позиція відповідача шкодить інтересам дитини, а дозвіл необхідний на майбутнє у випадку, якщо вона повернеться і потім вирішить знову від`їжджати за кордон.
       Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов?язані піклуватися про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов?язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв?язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
       Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року   № 475/97-ВР.
       Положення про рівність прав та обов?язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон  (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини, передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі, її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
       14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з    01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
       Із вказаного періоду часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
       Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
       Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред?явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
       Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон, передбачений на підставі рішення суду, та має відповідати найкращим інтересам дитини.
       Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
       Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (справа № 783/14/15-ц), на яку посилався суд першої інстанції, вказано, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.
       Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норма права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінченням, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.
       При цьому, законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому, пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою.
       Як встановлено ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
       Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства».
       Так, як вбачається із матеріалів справи, позивач дійсно не надав адресу, за якою буде перебувати/перебуває дитина у разі надання такого дозволу, доказів на підтвердження наміру повернення дитини на територію України, про що можуть свідчить авіаквитки та інше.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки надання дозволу на виїзд 10-річного сина ОСОБА_2 без зазначення конкретної адреси перебування за кордоном та не надання доказів на підтвердження повернення його на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. 
       Також на момент подання позовної заяви, позивачем ОСОБА_1 не надано жодної інформації стосовно того, чи влаштований неповнолітній ОСОБА_3 в школу, яке на даний час у нього коло спілкування, та хто займається вихованням дитини. 
       Все це виключає можливість встановити обов?язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
       Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18).
       Таким чином, враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який вірно вказав, що позивач не довела, що її прагнення проживати з дитиною за межами України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини, вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.
       За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що встановлений чинним законодавством певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, позивачем не було дотримано.
        Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки під час їх дослідження та встановлення судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.
Із врахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника. 
       Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
       Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам в їх сукупності, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
       З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів та вимог апеляційної скарги.
       Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
       Судові витрати залишити за сторонами, оскільки апеляційним судом залишено без змін рішення районного суду, то судові витрати не переглядаються апеляційним судом відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гармаш Нелі Миколаївни - залишити без задоволення.
       Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.03.2023 року -залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 02.08.2023 року.

       Головуючий Л.В. Нерушак

       Судді Л.І. Василенко

        О.В. Карпенко