СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року                             м. Харків                        Справа № 922/2273/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя  Шутенко І.А.
за участю секретаря судового засідання  Соляник Н.В.

за участю представників сторін:
позивача – Крамаренко В.П., Конопацький Д.А. (особисто)
відповідача – Годунов В.С.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації"     (вх. 903Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22 (повний текст якого складено та підписано в приміщенні господарського суду Харківської області 19.04.2023 суддею Трофімовим І.В.)
за позовом фізичної особи-підприємця Конопацького Д.А. ( АДРЕСА_1 )
до Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (вул. Мироносицька, 36, м. Харків, 61002)
про розірвання договору та стягнення 356 921,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Конопацький Дмитро Андрійович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації", в якій просить розірвати договір суборенди № 29/04-19 від 24 квітня 2019 року, укладений між фізичною особою-підприємцем Конопацьким Дмитром Андрійовичем та Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації", та стягнути з відповідача:
- заборгованість з орендної плати в розмірі 231'129 грн;
- матеріальну шкоду в розмірі 75'792 грн;
- моральну шкоду в сумі 50'000 грн;
- судовий збір в сумі 7'953,82 грн, за надання професійної правничої допомоги гонорар в сумі 40'000 грн, гонорар успіху в розмірі 20% від суми, стягнутої судом в якості відшкодування матеріальної шкоди та заборгованості по орендній платі, оплату за проведення незалежної оцінки майна в сумі 6500 грн.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором суборенди № 29/04-19 від 24 квітня 2019 року.
Рішенням господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22 позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації"             (вул. Мироносицька, 36, м. Харків, 61002, ідент. код 047259906) на користь фізичної особи-підприємця Конопацького Дмитра Андрійовича ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 ) заборгованість з орендної плати в сумі 73473,00 грн та судовий збір у сумі 1102,10 грн.             
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось ДП "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації", в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22 скасувати в частині задоволених позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. В разі відмови в задоволенні апеляційної скарги вирішити питання про закриття провадження на суму попередньої оплати орендної плати 17000,00 грн. Стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, докази понесення яких будуть надані не пізніше 5 днів з дня розгляду апеляційної скарги по суті, після узгодження остаточного обсягу наданих послуг.
Крім того, апелянтом зазначено орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 20000,00 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано положення ч. 6 ст. 762 ЦК України та враховано позицію Верховного Суду, викладену в постановах у справах 914/1248/18, 914/2264/17, 910/7495/16, за змістом яких при оцінці обставин, за які не відповідає орендар, презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди. Водночас орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватись орендованим майном, то на підставі ч. 6 ст. 762 ЦКУ він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. Так, в обґрунтування неможливості користування орендованим майном апелянт посилався на ведення активних бойових дій на території міста Харкова з 24.02.2022 по 31.05.2022, а особливо на Салтівці, де і розташоване приміщення, та на те, що, у зв`язку, веденням бойових дій на території м. Харкова, всі працівники відповідача перебували у відпустках без збереження заробітної плати. Крім того, апелянтом до сулу першої інстанції були надані фото адміністративних будівель відповідача, які зазнали істотних руйнувань, що сильно налякало працівників відповідача та стало підставою для евакуації. Зазначеним, на думку апелянта, підтверджується неможливість користування відповідачем орендованим приміщенням. Крім того, апелянт додано до апеляційної скарги докази щодо взаємних розрахунків по договору оренди, в тому числі докази попередньої оплати по договору "за останній місяць" на суму 17000,00 грн., платіжні доручення про сплату за 2022 рік, акт звірки станом на 24.02.2022. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації"   (вх. 903Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22. Справу призначено до розгляду на 27.06.2023.
31.05.2023 від позивача надійшла відповідь на апеляційну скаргу, в якій він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було не досліджено належним чином всі докази, подані в обґрунтування позову.
12.06.2023 від відповідача надійшли додаткові пояснення з приводу відповіді на апеляційну скаргу, в яких він просить повернути без розгляду відповідь на апеляційну скаргу.
В судове засідання, призначене на 27.06.2023, з`явились представники сторін та надали пояснення по справі.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про таке.
24 квітня 2019 року між фізичною особою-підприємцем Конопацьким Дмитром Андрійовичем (позивач, орендар) та Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (відповідач, суборендар) укладено договір № 29/04-19 суборенди нежилого приміщення (далі – Договір суборенди), відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 48,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, буд. 18. Розташування та межі об`єкту оренди, що було передано в користування відповідачу за цим договором, позначені в Технічному паспорті приміщення, копія якого додано до Договору.
Відповідно до п. 1.4. Договору суборенди об`єкт оренди знаходиться у користуванні позивача у відповідності до договору оренди від 05.04.2019, укладеного між позивачем та Курдюмовою Оленою Григорівною (орендодавець). Даний договір укладається за письмовою згодою орендодавця, що діє на підставі права власності на дане приміщення.

Згідно з п. 2.1. Договору суборенди вступ відповідача в користування об`єктом суборенди настає після підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди, який є невід`ємною частиною цього Договору.
01.07.2019 сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди, а також акт огляду стану нежитлового приміщення за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 18.
Відповідно до п. 3.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №3 від 28.12.2021) сторони дійшли згоди, що за об`єкт оренди відповідач сплачує щомісячно орендну плату в розмірі 26'276 грн, ПДВ не передбачено з 01.01.2022.
Відповідно до п. 13.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №2 від 01.04.2020) цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 01.06.2021, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. У випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання, цей Договір автоматично продовжує свою дію на кожен наступний рік на тих самих умовах, але не більше ніж до 31.05.2022.
Позивач зазначає, що починаючи з 01.03.2022 відповідач умови Договору суборенди виконує неналежним чином, оскільки за березень 2022 року він сплатив лише 5355 грн, а в подальшому взагалі перестав здійснювати орендну плату, в результаті чого станом на 17 листопада 2022 року накопичилася заборгованість в сумі 231'129 грн. Крім того, внаслідок недбалого ведення господарської діяльності та взятих на себе обов`язків за Договором суборенди відповідач допустив пошкодження орендованого нежитлового приміщення шляхом залиття водою, чим спричинив матеріальні збитки на суму 75'792 грн та моральну шкоду в сумі 50'000 грн.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, колегія суддів виходить з наступного.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так, договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.
Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги про розірвання договору, стягнення заборгованості з орендної плати, матеріальної та моральної шкоди.
Позивач вважає, що Договір суборенди є діючим, оскільки він був автоматично пролонгований на новий строк у зв`язку з відсутністю повідомлення сторін про намір його розірвання. Відповідач, у свою чергу, вважає, що Договір суборенди припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку його дії.
Так, колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст.  763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.
Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).
Виняток з наведеного правила передбачено ч. 1 ст. 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Як зазначено вище, пунктом 13.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №2 від 01.04.2020) передбачено, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 01.06.2021, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. У випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання, цей Договір автоматично продовжує свою дію на кожен наступний рік на тих самих умовах, але не більше ніж до 31.05.2022.
Відповідно до п. 13.6. Договору суборенди цей Договір припиняється зокрема у випадку закінчення строку його дії.
Отже, сторони встановили строк дії Договору суборенди (01.06.2021), умови його пролонгації (у випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання), а також граничний строк, до якого Договір суборенди може автоматично продовжувати свою дію, а саме до 31.05.2022.
Пунктом 13.3. Договору суборенди передбачено, що цей договір може бути змінений або розірваний в судовому порядку або та згодою сторін, яка підтверджується додатковою угодою до цього договору, підписаною уповноваженими представниками сторін.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому пролонгація Договору суборенди після 31.05.2022, навіть у разі відсутності повідомлення будь-якої сторони про намір його розірвання, є неможливою без укладення відповідної додаткової угоди.
Матеріали справи не містять буд-яких доказів пролонгації дії спірного договору в передбаченому Договором суборенди порядку, а тому станом на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі він припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку його дії.
Зважаючи на наведене, договір припинився за спливем строку його дії, а тому не підлягає розірванню, оскільки розірвати можна тільки діючий договір.
Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17 та від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18.
Оскільки спірний договір припинив свою дію до подання позову, колегія суддів констатує безпідставність позовних вимог в цій частині, що є підставою для відмови у їх задоволенні.  

Щодо вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 231'129 грн за період з березня по листопад 2022 року, колегія суддів зазначає таке.
Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до п. 3.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №3 від 28.12.2021) сторони дійшли згоди, що за об`єкт оренди відповідач сплачує щомісячно орендну плату в розмірі 26'276 грн, ПДВ не передбачено з 01.01.2022.
Позивач зазначає, що починаючи з 01.03.2022 відповідач умови Договору суборенди виконує неналежним чином, оскільки за березень 2022 року він сплатив лише 5355 грн, а в подальшому взагалі перестав здійснювати орендну плату, в результаті чого станом на 17 листопада 2022 року накопичилася заборгованість в сумі 231'129 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).
Враховуючи припинення Договору суборенди з 01.06.2022, відповідач мав сплачувати орендну плату за спірним договором до 31.05.2022 включно. При цьому колегія суддів зазначає, що після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі може свідчити про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Отже, оскільки Договір суборенди припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку його дії, стягненню підлягає орендна плата за період з 01.03.2022 до 31.05.2022 включно (тобто за 3 місяці).
Враховуючи часткову сплату відповідачем орендної плати в сумі 5355 грн за березень 2022 року, з останнього підлягає стягненню орендна плата в сумі 73'473 грн (26'276 * 3 - 5355).

Щодо посилання відповідача на те, що в силу обставин непереборної сили та неможливості використання майна він звільнений від сплати орендних платежів з 24.02.2022, суд зазначає таке.
Згідно з листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 факт збройної агресії російської федерації щодо України визнається надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами (форс-мажор) для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб.
Цивільний та Господарський кодекси України передбачають, що виникнення для учасника/учасників договірних відносин надзвичайних та невідворотних обставин (форс-мажору) є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання за умови доведення таким учасником/учасниками факту того, що результатом впливу таких обставин є об`єктивна неможливість виконання зобов`язання.
Аналіз наведеного свідчить про те, що мова йде про звільнення від відповідальності за невиконання договірного зобов`язання, а не про звільнення від виконання за договором. 
Таким чином, існування форс-мажорних обставин не перешкоджає стягненню заборгованості за орендною платою.
Оцінюючи заперечення відповідача, які ґрунтується на неможливості використання орендованого приміщення в силу подій війни, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини 4 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.
Згідно з частиною 6 вказаної статті наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Тобто відповідач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за  обставини, з яких використання стало неможливим.
При оцінці таких обставин обов`язок доказування покладається на орендаря. Саме орендар повинен подати суду докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.
Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20.
Однак матеріали справи не містять жодних доказів неможливості користування орендованими приміщеннями. 
Відповідаючи на питання колегії суддів щодо причин відсутності доказів, представник відповідача пояснив, що це обумовлено обставинами війни та евакуації.
З повагою сприймаючи ці обставини, колегія суддів, тим не менш, зазначає, що ризики неподання доказів несе та сторона, яка не реалізувала своє право на збір доказів та представлення їх суду. Очевидно, що умови перебування в Харкові з вересня 2022 по день подання позову жодним чином не перешкоджали збиранню доказів шляхом отримання відповідних довідок від служб поліції, комунальних служб, збиранню пояснень свідків тощо. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що територія, на якій розміщене спірне нерухоме майно, не була окупована, не знаходиться та знаходилася на непідконтрольній українській владі території, а відповідне приміщення, надане відповідачеві в оренду, не є пошкодженим або зруйнованим.
Також колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
Обстріли міста Харкова могли вплинули на попит населення на послуги, які надаються відповідачем, проте орендар має сплачувати орендну плату незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено наявності підстав для його звільнення від сплати орендних платежів з 24.02.2022 на підставі положень ст. 762 ЦК України. 

Щодо вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 75'792 грн, колегія суддів зазначає таке.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені в статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, за загальним правилом спричинена шкода відшкодовується фізичній або юридичній особі, яка є власником майна. 
Як встановлено судом і не заперечується позивачем, він не є власником пошкодженого майна, тому не є суб`єктом (кредитором), якому належить право вимогу у спірних правовідносинах. 
Також  матеріали справи не містять і даних про виникнення регресного права вимоги.  
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Проте доказів відшкодування позивачем матеріальної шкоди у сумі 75'792 грн на користь ОСОБА_1 не надано.
Відтак, під час розгляду даної справи позивачем не доведено наявність права вимоги за спричинену шкоду, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 75'792 грн.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50'000 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частина друга статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Отже, під поняттям "моральна шкода" слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Приписами ч. 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
З аналізу наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності) чи неправомірного рішення. Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю, рішеннями) інших осіб.
За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. У справах про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (стаття 22 ЦК України, стаття 225 ГК України).
Разом з тим, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наявності такої шкоди, не подано доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача та шкодою, не надано обґрунтування розміру заявленої до стягнення суми.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50'000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, в частині стягнення орендної плати в сумі 73'473 грн.

Оцінюючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення аргументацію, яка носить помилковий або нерелевантний даному спору характер.  
Зокрема, колегія суддів виключає посилання суду першої інстанції на відсутність складу делікту, оскільки це не має значення для вирішення даного спору. Позивач у спорі не має права на подання відповідної вимоги і вирішення спору у цій частині не потребує ніякої додаткової мотивації, тим більше завчасних висновків про відсутність юридичного складу делікту. За цих умов вирішення питання наявності чи відсутності юридичного складу делікту належить до компетенції суду, який може розглянути спір між власником речі та особою, яка заподіяла шкоду. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що усі висновки суду, де юридичний склад делікту помилково ототожнюється із «складом збитків» є хибними, оскільки збитки і шкода не є тотожними категоріями.  
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення в наведених частинах слід змінити, виключивши ці посилання з мотивувальної частини судового рішення.

Щодо доказів, які були подані апелянтом до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
У відповідності до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.
Апелянтом не було надано доказів неможливості подання акту звірки та платіжних доручень до суду першої інстанції
У відповідності до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Зазначені норми свідчать, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень по суті спору. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Останній не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, 129 Конституції України, статей 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 статті 13 ГПК України).
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №913/479/18.  
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із висновком, викладеним в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, щодо часткового задоволення позовних вимог, отже підстав для скасування рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" на рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
В решті рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2023 у справі № 922/2273/22   залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом строку, який обчислюються відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 05.07.2023.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко