ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 р. 	Справа № 480/601/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 11.04.23  по справі № 480/601/23
за позовом     ОСОБА_1  
до    Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області ,    Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області      третя особа     Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Свема" 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до   Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Свема", в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області від 03.01.2023 за №184250008881 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №2, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "б" ч.1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період з 01.09.1986 по 26.06.1989 навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, а також періоди її роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990 на посаді апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників (хімічне виробництво), з 05.10.1990 р. по 22.12.1992 р. на посаді апаратник синтезу відділення поливу світочутливих емульсій виробництва синтезу емульсій і поливу кінофотоплівок (хімічне виробництво (виробництво кініфотоплівки)), з 04.06.1993 по 01.01.1997 та з 01.01.1997 по 11.10.1999 на посаді апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці поливу магнітних стрічок відділення виготовлення лаку і поливу магнітних стрічок цеху виготовлення магнітних стрічок, апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці виготовлення лаків і емалей на полімеризаційних смолах і поливу магнітних стрічок відділення полімерних матеріалів виробництва магнітних стрічок (хімічне виробництво), з 11.10.1999 по 12.11.2002 на посаді апаратник регенерації відділення регенерації відходів фототехнічних виробів цеху по виробництву азотокислотного срібла (хімічне виробництво);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.12.2022 з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. б ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-УІІІ, а також із урахуванням пільгового стажу за Списком № 2 періоду навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, 01.09.1986 по 26.06.1989, а також періодів роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05,10.1990, 3 05.10.1990 по 22.12.1992, з 04.06.1993 по 01.01.1997, з 01.01.1997 по 11.10.1999, з 11.10.1999 по 12.11.2002, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у справі.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області було прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку із не досягненням пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” - 55 років та відсутності пільгового стажу роботи за Списком №2. Не зарахування до пільгового стажу роботи позивача за Списком №2 з 09.11.1987 по 13.02.2001 згідно довідок №3, №4 від 28.03.2022, виданих ВАТ АК “Свема” відбулось у зв`язку із тим, що довідки не відповідають формі, затвердженій постановою КМУ від 05.07.2006 №920, а саме: на довідках відсутній підпис головного бухгалтера та начальника відділу кадрів. Зазначає, що спірні періоди підтверджені записами трудової книжки, а тому повинні бути враховані в пільговий стаж позивача. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області,  Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа - ВАТ Акціонерна компанія «Свема» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.01.2023 №184250008881 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком №2, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "б" ч.1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період навчання з 01.09.1986 по 26.06.1989 за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, а також періоди її роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990 на посаді апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників (хімічне виробництво), з 05.10.1990 по 22.12.1992 на посаді апаратник синтезу відділення поливу світочутливих емульсій виробництва синтезу емульсій і поливу кінофотоплівок (хімічне виробництво (виробництво кініфотоплівки)), з 04.06.1993 по 01.01.1997 та з 01.01.1997 по 11.10.1999 на посаді апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці поливу магнітних стрічок відділення виготовлення лаку і поливу магнітних стрічок цеху виготовлення магнітних стрічок, апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці виготовлення лаків і емалей на полімеризаційних смолах і поливу магнітних стрічок відділення полімерних матеріалів виробництва магнітних стрічок (хімічне виробництво), з 11.10.1999 по 12.11.2002 на посаді апаратник регенерації відділення регенерації відходів фототехнічних виробів цеху по виробництву азотокислотного срібла (хімічне виробництво).
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.12.2022 з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. б ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-УІІІ, а також із урахуванням пільгового стажу за Списком № 2 періоду навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, 01.09.1986 по 26.06.1989, а також періодів роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990, 3 05.10.1990 по 22.12.1992, з 04.06.1993 по 01.01.1997, з 01.01.1997 по 11.10.1999, з 11.10.1999 по 12.11.2002, та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у справі. 
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (зі змінами) у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; результати атестації відповідної посади, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.
Підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення здійснюється в суворій відповідності зі Списками.
Апелянт зазначає, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільговихумовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (та п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року№ 1058-ІУ відповідно) є констатація факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу абоз додатком такого витягу
Відсутність підтвердження вищезгаданих обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу.
На переконання представника апелянта рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та підлягає скасуванню.
Позивач  скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 28.12.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою про призначення пенсії «за віком Список №2».
Враховуючи принцип екстериторіальності вказана заява була розглянута Головним управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та було прийнято рішення №184250008881 від 03.01.2023 про відмову у призначенні пенсії позивачу.
У вказаному рішенні відповідач зазначив:
"Пенсійний вік визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(Список Ка 2) становить 55 років.
Вік заявника 52 роки.
Необхідний страховий стаж - визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список № 2), становить не менше 25 років.
Страховий стаж особи становить 35 років 11 місяців 14 днів
Необхідний пільговий стаж, на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2, визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список № 2) , становить не менше 10 років.
Пільговий стаж особи становить відсутній.
Зниження пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на 5 років. 
Зниження пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Списком 2) працівникам, які мають не менше половини стажу робота з шкідливими і важкими умовами праці - жінкам на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку.
До пільгового стажу не зараховано періоди з 28.03.1989 по 05.10.1990, з 05.10.1990 по 22.12.1992, з 04.06.1993 по 01.01.1997, з 01.01.1997 по 11.10.1999, з 11.10.1999 по 12.11.2002, оскільки довідки , уточнюючі пільговий характер роботи, від 15.05.2018 № 113, № 114, № 115, № 116 не відповідають додатку № 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової' книжки та відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (відсутній підсумок пільгового стажу, в довідці № 113 відсутній код класифікатора посад). Крім того, довідки не підтверджено первинними документами."
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.01.2023 за №184250008881, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсій, оскільки вказане рішення прийнято відповідачем без урахування пільгового стажу позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5  рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України  зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
У преамбулі Закону України від 05.11.1991 №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі - Закон № 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Згідно із статтею 2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
За приписами статті 12 Закону №1788-XII  право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно з пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”  (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Статтею 13 Закону № 1788-XII  було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.
У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що “пенсія за віком” - це свого роду “державний депозит” (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.
Колегія суддів враховує, що зазначений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на “пенсії за віком на пільгових умовах”.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
9 липня 2003 року було ухвалено Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058-ІV).
3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” №2148-VIII, яким Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”  доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
2) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Також зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту “б”  статті 13 Закону № 1788-XII в редакції Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII  щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах.
За конституційним поданням народних депутатів України Закон №213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.
Рішенням Конституційного Суду України від  23 січня 2020 року у справі N 1-р/2020визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття  13, частина друга статті 14, пункти “б” - “г” статті 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року N 1788-XII  зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення1-р/2020).
Саме це Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-р/2020 покладено в основу позовних вимог (далі - Рішення № 1-р/2020).
Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”, що містить ідентичні правові норми щодо збільшення пенсійного віку, на предмет конституційності не перевірявся.
Згідно із частиною першою статті 92 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII “Про Конституційний Суд України” (далі - Закон № 2136-VIII) юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку.
Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що у рішенні від 23 січня 2020 року Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
Згідно із статтею 1512 Конституції України  рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Конституційний Суд України в рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є “обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені” (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України  і повинні відповідати їй (частина друга  статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).
З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми  Конституції України як норми прямої дії.
Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог частини 2 статті 150 Конституції України  в редакції, чинній на момент прийняття рішення № 4-рп/2016, яка є тотожною статті 151-2  Конституції України у редакції на час розгляду справи та   статті 8 Конституції України.
Водночас висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується колегією суддів з урахуванням обставин справи та вимог статті 151-2 Конституції України.
Також у пункті 4.4. мотивувальної частини  Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України  дійшов висновку, що стаття  13, частина друга статті  14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону № 1788   зі змінами, внесеними  Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій  статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року  № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю  13, частину другу статті  14, пункти “б” - “г” статті 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 2 березня 2015 року  № 213-VIII.
У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня  ухвалення цього Рішення  (тобто з 23 січня 2020 року).
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Згідно із частиною другою статті 8 Закону “Про Конституційний Суд України” з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України  (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності
У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.
Слід зазначити, що припис акта, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності  Конституції України.
Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі “легітимні очікування” та “майнові права” (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення “Брумареску проти Румунії” Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи “Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови” Суд зазначив, що  закон  має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).
Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від  4 червня 2019 року № 2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.
Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини   Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).
За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011.
Таким чином, позбавлення права на пенсію або звуження обсягу цього права має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм).
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що збільшення пенсійного віку для отримання пенсії на пільгових умовах для осіб, які відпрацювали в особливих умовах, набули на момент підвищення пенсійного віку необхідний стаж, який передбачав право на пільгову пенсію, є звуженням цього права.
Так, з матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що обрані відповідачем у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на користь, в даному випадку, позивача.
У даному випадку є діючими одночасно два закони, котрі відносно позивача містять різні правила призначення пенсії за списком № 2 стосовно параметру вікового цензу.
Слід зазначити, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а.
Також судом враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20, зазначила наступне: 
“Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти “б” - “г” статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII  (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті     14, пункти “б” - “г” статті 54 Закону № 1788-XII     у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV- з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.
Отже, при розгляді даної справи, застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV, про що також зазначено вище.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у зв`язку із досягненням 52 р., звернулася про призначення пенсії за віком за Списком №2. 
Натомість в спірному рішення відповідачем зазначено про те, що пільгова пенсія підлягає призначенню відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 144 Закону №1058-ІV, у позивача право на пенсію виникає з 28.11.2030, а тому  на даний час відсутнє право на пенсію, 
За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, відповідач, як суб`єктом владних повноважень не подано доказів відповідності закону (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені відповідачем в основу прийнятого рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно зобов`язання зарахувати позивачу до пільгового стажу за Списком №2 період роботи на заводі ВАТ АК “Свема” з 01.09.1986 по 26.06.1989 навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, а також періоди її роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990 на посаді апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників (хімічне виробництво), з 05.10.1990 р. по 22.12.1992 р. на посаді апаратник синтезу відділення поливу світочутливих емульсій виробництва синтезу емульсій і поливу кінофотоплівок (хімічне виробництво (виробництво кініфотоплівки)), з 04.06.1993 по 01.01.1997 та з 01.01.1997 по 11.10.1999 на посаді апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці поливу магнітних стрічок відділення виготовлення лаку і поливу магнітних стрічок цеху виготовлення магнітних стрічок, апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці виготовлення лаків і емалей на полімеризаційних смолах і поливу магнітних стрічок відділення полімерних матеріалів виробництва магнітних стрічок (хімічне виробництво), з 11.10.1999 по 12.11.2002 на посаді апаратник регенерації відділення регенерації відходів фототехнічних виробів цеху по виробництву азотокислотного срібла (хімічне виробництво), виходячи з наступного.
З матеріалів справи, встановлено, що в обгрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що спірний період не включено до пільгового стажу у зв`язку з тим, що подана позивачем довідка ВАТ АК “Свема” не відповідає формі довідки затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 № 920 (додаток 5), а саме відсутній підпис головного бухгалтера та начальника відділу кадрів. 
Колегія суддів не бере до уваги, наведені доводи, оскільки, статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
Матеріалами справи, зокрема, копією трудової книжки позивача, підтверджується, що позивач з з 01.09.1986 по 26.06.1989 навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, а також періоди її роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990 на посаді апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників (хімічне виробництво), з 05.10.1990 р. по 22.12.1992 р. на посаді апаратник синтезу відділення поливу світочутливих емульсій виробництва синтезу емульсій і поливу кінофотоплівок (хімічне виробництво (виробництво кініфотоплівки)), з 04.06.1993 по 01.01.1997 та з 01.01.1997 по 11.10.1999 на посаді апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці поливу магнітних стрічок відділення виготовлення лаку і поливу магнітних стрічок цеху виготовлення магнітних стрічок, апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці виготовлення лаків і емалей на полімеризаційних смолах і поливу магнітних стрічок відділення полімерних матеріалів виробництва магнітних стрічок (хімічне виробництво), з 11.10.1999 по 12.11.2002 на посаді апаратник регенерації відділення регенерації відходів фототехнічних виробів цеху по виробництву азотокислотного срібла (хімічне виробництво), але зазначені періоди включено лише до загального стажу позивача. Крім того, про роботу позивача на посадах, які передбачені Списокм №2, відображено та зазначено в трудовій книжці позивача.
Постановою Кабінету Міністрів від 11 березня 1994 р. №162 “Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах” (чинної на час існування спірних правовідносин та, яка втратила чинність на підставі на підставі Постанови КМ №36 (36-2003-п ) від 16.01.2003, яка у свою чергу втратила чинність на підставі на підставі Постанови КМ N 461 від 24.06.2016), затверджено Список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, в якому передбачені  працівники, які працювали на посадах: апаратник синтезу, апаратник-поливник магнітних стрічок,  апаратник регенерації. Отже посади позивача передбачені Списком №2.
Діючим законодавством передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто довідка передбачена в разі відсутності у особи належним чином оформленої трудової книжки, але в даному випадку, трудова книжка відповідачу надана, зауваження щодо її оформлення у відповідача відсутні, періоди роботи зараховано відповідачем до загального стажу. 
У даному випадку, довідки було підписано ОСОБА_2 , як  виконавчим директором ВАТ «АК «Свема», ОСОБА_3 як головним бухгалтером та ОСОБА_4 , як начальником відділу кадрів, які несуть повну відповідальність за дані, які зазначені у відповідній довідці, стосовно роботи позивача. 
Надана довідка, яка підписана керівником ВАТ «АК «Свема» по формі та змісту містить всю інформацію про періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професію та посаду; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка позивачу. 
При цьому відповідач не позбавлений права здійснити перевірку підприємства самостійно в разі виникнення будь-яких сумнівів у наданих документах позивача.
Крім того, слід зазначити, що в будь-якому випадку, період роботи позивача відповідач зобов`язаний враховувати відповідно до записів в трудовій книжці, а не відмовляти у призначенні пенсії позивачу. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач  повинен зарахувати до пільгового стажу позивача спірний  період роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05.10.1990 на посаді апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників (хімічне виробництво), з 05.10.1990 р. по 22.12.1992 р. на посаді апаратник синтезу відділення поливу світочутливих емульсій виробництва синтезу емульсій і поливу кінофотоплівок (хімічне виробництво (виробництво кініфотоплівки)), з 04.06.1993 по 01.01.1997 та з 01.01.1997 по 11.10.1999 на посаді апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці поливу магнітних стрічок відділення виготовлення лаку і поливу магнітних стрічок цеху виготовлення магнітних стрічок, апаратник-поливник магнітних стрічок дільниці виготовлення лаків і емалей на полімеризаційних смолах і поливу магнітних стрічок відділення полімерних матеріалів виробництва магнітних стрічок (хімічне виробництво), з 11.10.1999 по 12.11.2002 на посаді апаратник регенерації відділення регенерації відходів фототехнічних виробів цеху по виробництву азотокислотного срібла (хімічне виробництво).
Щодо позовних вимог про зарахування до пільгового стажу періоду навчання з 01.09.1986 по 26.06.1989 за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до ст. 38 Закону України від 10.02.1998 №103/98-ВР «Про професійно-технічну освіту», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
З аналізу вищезазначених норм вбачається, що для зарахування даного періоду навчання до пільгового стажу, встановлено, що особа після завершення навчання має працевлаштуватись за професією, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ) навчалась в ПТУ № 13 в м. Шостка за професією апаратник по виготовленню і обробці магнітних стрічок четвертого розряду та 26.06.1989 закінчила навчання. 28.06.1989 позивач була прийнята на роботу до ВАТ АК «Свема» на посаду апаратника перегонки цеху рекуперації та ректифікації розчинників.
Проте, в спірному рішенні відповідачем взагалі не зазначено підстав не зарахування періоду навчання позивачки у Професійно-технічному училищі № 13 м. Шостки до її пільгового стажу.
Отже, враховуючи те, що судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка після навчання працювала на посаді, яка дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, на яку була зарахована протягом трьох місяців після закінчення навчання, період навчання з 01.09.1986 по 26.06.1989 підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивачки.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.01.2023 за №184250008881, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсій, оскільки вказане рішення прийнято відповідачем без урахування вищезазначеного пільгового стажу позивача.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки розгляд заяви та винесення рішення за заявою позивача від 03.01.2023 здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 року № 22-1, а тому з урахуванням скасування вище зазначеного рішення, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повинно повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. б ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-УІІІ, а також із урахуванням пільгового стажу за Списком № 2 періоду навчання за фахом у Шосткинському професійно-технічному училищі №13, 01.09.1986 по 26.06.1989, а також періодів роботи у ВАТ «АК «Свема» з 28.06.1989 по 05,10.1990, 3 05.10.1990 по 22.12.1992, з 04.06.1993 по 01.01.1997, з 01.01.1997 по 11.10.1999, з 11.10.1999 по 12.11.2002, та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року по справі № 480/601/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 по справі № 480/601/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський