ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7369/21  Номер провадження 22-ц/814/3335/23	Головуючий у 1-й інстанції Материнко О.М.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
Головуючого судді: Одринської Т.В.
суддів : Абрамова П.С., Панченка О.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Полтава цивільнусправу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди
за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому прохав стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «ПЗУ Україна» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 32904,18 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.03.2019 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Iveco, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .
В результаті ДТП пошкоджено транспортний засіб Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 .
Транспортний засіб Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 на момент настання ДТП був забезпечений договором добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № АЕ.003002, укладеним між ОСОБА_3 та ПрАТ « СК « ПЗУ Україна».
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Iveco, д.н.з. НОМЕР_2 на момент настання ДТП була застрахована в ПАТ « НАСК « Оранта », згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9723914.
Сума страхового відшкодування за полісом за шкоду заподіяну майну становить 100000 грн.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 23.04.2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Потерпілий ОСОБА_3 звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.
На підставі акту огляду транспортного засобу та ремонтної калькуляції позивачем на користь потерпілого здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 121800,34 грн.
Страховою компанією відповідача ПАТ НАСК « Оранта » , в порядку регресу відшкодовано позивачеві сплачене страхове відшкодування у розмірі 88896,16 грн.
Таким чином, різниця між фактичним розміром завданої шкоди (121800,34 грн), яка позивачем сплачена потерпілому і страховим відшкодуванням, сплаченим страховою компанією відповідача (88896,16 грн) становить 32904,18 грн.
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2022 року цивільний позов Приватного акціонерного товариства « Страхова компанія « ПЗУ Україна » до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства « Страхова компанія « ПЗУ Україна » завдані збитки в розмірі 22310,34 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства « Страхова компанія « ПЗУ Україна » понесені судові витрати в сумі 1539,06 грн. 
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ПАТ «СК «ПЗУ Україна», посилаючись на те, що рішення є незаконним, необгрунтованим, судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги товариство вказувало, що позивач скористався своїм правом на звернення до страхової компанії відповідача, а третя особа виплатила всю суму, яку потрібно було відшкодувати за договором обов`язкового страхування.
Вказувало, що різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Прохало скасувати рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що у позивача відсутнє право на пред`явлення позову до нього у порядку регресу.
Вказував, що позивачем не надано жодного документа у підтвердження відшкодування йому страховиком (ПАТ «HACK «ОРАНТА») суми у розмірі 88 896,16 грн.
Вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2019 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 . під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Iveco, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .
В результаті ДТП пошкоджено транспортний засіб Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 .
Транспортний засіб Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 на момент настання ДТП був забезпечений договором добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № АЕ.003002, укладеним між ОСОБА_5 та ПрАТ « СК « ПЗУ Україна».
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Iveco, д.н.з. НОМЕР_2 на момент настання ДТП була застрахована в ПАТ « НАСК « Оранта », згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9723914.
Сума страхового відшкодування за полісом за шкоду заподіяну майну становить 100000 грн.
Розмір франшизи за укладеним договором складає 510 грн.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 23.04.2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Потерпілий ОСОБА_5 звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.
На підставі акту огляду транспортного засобу та ремонтної калькуляції позивачем на користь потерпілого здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 121800,34 грн.
Страховою компанією відповідача ПАТ НАСК « Оранта » , в порядку регресу відшкодовано позивачеві сплачене страхове відшкодування у розмірі 88896,16 грн.
Таким чином різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 31904,18 грн. (121800,34 грн. 88896,16 грн.), яку позивач прохає стягнути з відповідача.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що страховою компанією відповідача, тобто ПАТ « НАСК « Оранта » мала бути відшкодована позивачу шкода, завдана ОСОБА_1 в межах ліміту відповідальності страховика 100000 грн. 510 грн. (франшиза) = 99490 грн.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову, оскільки різниця між фактичним розміром відшкодованої позивачем потерпілому шкоди та розміром страхового відшкодування в межах суми ліміту відповідальності страховика, яка мала бути сплачена страховою компанією відповідача на користь позивача становить 22310,34 грн. (121800,34 грн. 99490 грн. = 22310,34 грн), а отже саме ця сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до положень ст. ст. 3, 5, 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Відповідно до п.35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.
Пунктом 36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ст. 1194 ЦК України  особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
Враховуючи наведене, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Верховний Суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові № 686/17155/15-ц від 03.10.2018 року підтримав правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, де зазначено, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу, а винна особа, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію - відповідає за різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та вартістю матеріального збитку.
Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2019 року у справі № 676/518/17 дійшов висновку, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови   від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
На підтвердження вищевикладеного, аналогічного висновку дійшов Верховний Суд також і у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №359/2309/17 вказавши, що системний аналіз п.32.7 ч. 1 ст.32 закону №1961-ІУ, ст. 22, абз. 3 п.3 ч. 1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17, від 23 січня 2019 року у справі №750/6218/16-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №645/3746/16-ц, №591/3152/16-ц від 25.03.2019 року, від 25 березня 2019 року у справі №591/3152/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №522/1251/15-ц.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Згідно ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 1191 ЦК України регламентує право зворотної вимоги до винної особи, і частиною 1 передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, що виплачений позивачем страхувальнику у розмірі 121800,34 грн. та компенсованою позивачу страховиком винуватця ДТП ОСОБА_1  ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» сумою – 88896,16 грн., що у даному випадку дорівнює 32 904 грн. 18 коп.
На підтвердження фактичного розміру майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, позивач надав рахунок (а.с.35-38).
Також матеріали справи містять розрахунок страхового відшкодування ПАТ «НАСК «Оранта», який складає 88 896,16 грн. (а.с.160)
Отже, вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 , як до винної в ДТП особи, ґрунтуються на вимогах наведених вище положень закону, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат.
Згідно з частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи те, що при зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн, а при поданні апеляційної скарги сплачено 3405,00 грн, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 5675,00 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2022 року - скасувати. Ухвалити нове.
Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 32904,18 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5675,00 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 серпня 2023 року.

Головуючий суддя :                                                         Т.В. Одринська

Судді:                                                                                 П.С. Абрамов

                                                                      О.О. Панченко