ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/6184/21	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/7/23 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
                                       учасників справи: позивача - ОСОБА_1                                          представника відповідачки - ОСОБА_2                                                  адвоката Петренко Т.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/6184/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, постановленого суддею Братасюком В.М., -
                               ВСТАНОВИв:               
       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог посилався на те, що спірне майно було набуте під час шлюбу, тому на нерухомість поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди про поділ спільно нажитого майна. Просить задовольнити позов про поділ майна подружжя у спосіб передачі в особисту його власність однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , з залишенням в особистій власності ОСОБА_2 двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 .
       Рішенням Тернопілського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя у спосіб передачі в особисту його власність однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , з залишенням в особистій власності ОСОБА_2 двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 відмовлено.
       Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у даній справі, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та в неповному обсязі з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Суд не дав належної оцінки тим обставинам, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами презумпції спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу - спірні квартири.
Зазначає, що спірні квартири були придбані за час шлюбу: однокімнатна - у 2009 році, а двокімнатна - у 2008 році, що підтверджується правовстановлюючими документами, які знаходяться у матеріалах справи. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року у справі № 608/98/21 їх шлюб розірвано, зазначено, що підставою для розірвання шлюбу є те, що сторони протягом десяти років не підтримують подружніх відносин, через різні погляди на життя, сім`я розпалася та існує лише формально. 
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з 2006 року він з відповідачкою фактично припинили шлюбні відносини та взяв до уваги наданий відповідачкою звіт з Районного центру соціального забезпечення в м.Лісабон, відповідно до якого за період з 2003 по 2010 роки відповідачкою отримано дохід в сумі 34538,19 Євро. Судом не було враховано, що цей період часу сторони перебували у шлюбі та вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, та тільки з 2011 року шлюбні відносини були фактично припиненими. 
Незважаючи на те, що спірні квартири зареєстровані на його дружину, він брав активну фінансову участь у їх придбанні. Відповідно до поточного звіту, наданого ВАТ «Комерційний банк «Надра», станом на 13.08.2008 року його депозитний рахунок становив 48900,00 дол. США, який він поповняв своїми коштами. Саме вищевказані кошти були спрямовані на придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
       Посилається на те, що грошові кошти, які були на його депозитному рахунку були надані його матір`ю , яка, відповідно до договору купівлі-нродажу від 30.06.2008 року, продала свою власну квартиру, яка знаходилась в АДРЕСА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Петренко Т.Б., вказує, що 2006 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 фактично припинили шлюбні відносини, не проживали разом, не вели спільного господарства, не підтримували подружніх стосунків, не вирішували питань сім`ї. Відповідачка повністю утримувала сина. Тому не можна вважати, що сторони з 2006 року були особами, які складають сім`ю, хоча і перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім того, сам по собі факт перебування осіб у зареєстрованому шлюбі не породжує правового визначення сім`я.
Щодо придбання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , то 01 липня 2008 року вона за особисті кошти придбала двокімнатну квартиру загальною площею 55,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу квартири, укладений між нею та ОСОБА_3 за суму 100471,86 грн. Для придбання даної квартири вона використала особисті кошти та кошти, які були прийняті в ОСОБА_4 відповідно договору позики від 30.06.2008 року. 
Вказує, що оскільки на момент придбання даної квартири вона з відповідачем припинила шлюбні відносини, він не приймав участі у придбані даної квартири.
Відповідно до договору №91 на дольову участь у будівництві житла на 2004-2007 роки вона, ОСОБА_2 , доручила, а ВАТ «Тернопільбуд» прийняв здійснити юридичні та фактичні дії, пов`язані із будівництвом 102-х квартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_4 . Згідно Договору планова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на момент укладення договору складала 100329 грн. Договором №91-1 від 29.12.2005 року на дольову участь у будівництві житла на 2005-2007 роки згідно п.2.2 планова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_5 збільшена та на момент укладення договору складала 120259 грн. 02 квітня 2009 року їй було видане свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 46,1 кв.м.
ОСОБА_1 за період з 1998 року по 2010 рік не отримував доходи, які б дозволили йому вкладати кошти на придбання даних квартир, що підтверджується листом ГУ ДПС у Тернопільській області від 08.09.2021 року, який знаходиться в матеріалах справи.
       Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Петренко Т.Б. заперечила апеляційну скаргу. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим .
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. 
       Відповідно до вимог частини 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
       Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
       Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
       Відповідно до ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому не йдеться про встановлення режиму окремого проживання подружжя на підставі рішення суду, а йдеться про фактичне припинення шлюбних відносин, тобто шлюб не розірвано, але особи не живуть однією сім`єю, проживають в різних місцях, не ведуть спільного господарства, мають кожен власний бюджет.
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
       Відмовляючи в позові, суд виходив із тих обставин, що відповідачкою доведено, що з 2006 року сторони хоча й перебували в зареєстрованому шлюбі, проте фактично припинили шлюбні відносини - проживали в різних місцях, не вели спільного господарства, мали кожен власні інтереси і бюджет. Судом не встановлено існування між сторонами спору з 2006 року якихось особистих немайнових відносин, притаманних подружжю (духовний сімейний розвиток і побут, розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї) - стосунки позивача та відповідачки не можна вважати інтимними і такими, що ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності, кожен з них жив власним життям, переймаючись власними справами, заробітком грошей, дитину сторін спору виховували бабуся з дідусем, та дядько дитини.
       Проте, вказаний висновок суду не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
       З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами був укладений 23 травня 1992 року. В шлюбі народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Шлюб розірваний рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року у справі №608/98/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Про розірвання шлюбу. Відповідач ОСОБА_1 у суді позовні вимоги визнав, пояснив, що на протязі десяти років не підтримують подружніх відносин. Однак, у нього є претензії матеріального характеру до позивачки, оскільки його позбавили права користування спільно нажитим майном. 
       Судом у справі про розірвання шлюбу установлено, що сторони протягом десяти років не підтримують подружніх відносин. Через різні погляди на життя в них виникали сварки, які призвели до розірвання. Фактично їх сім`я розпалася, існує лише формально.
        Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили.
       За час шлюбу сторонами придбано дві квартири.
       08 вересня 2005 року відповідно договору №91 на участь у будівництві житла на 2004-2007 роки (далі- Договір) ОСОБА_2 доручила, а ВАТ «Тернопільбуд» в особі голови правління Лила В.Й., прийняв на себе функції «Замовника» та «Інвестора» та зобов`язувався від імені та за рахунок «Довірителя» здійснити юридичні та фактичні дії, пов`язані із будівництвом 102-х квартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_4 . Для виконання доручення «Довіритель» перераховує грошові кошти «Повіренному» у порядку та у розмірі , визначеному п.3. 1 даного Договору.
       Згідно Договору планова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на момент укладення договору складала 100329 грн.
       Відповідно п.3.1 Договору «Довіритель» здійснює фінансування будівництва шляхом перерахування коштів на поточний рахунок «Повіреного» наступним чином :
       -27193 гривні або 27% вартості квартири зараховується згідно заяви ОСОБА_6 ;
       -73% вартості квартири «Довіритель» зобов`язується перераховувати "Повіреному" поквартально (до 10 числа наступного місяця) строком до 30 березня 2007 року.
       В п.5.1 Договору зазначається, що грошові кошти , отримані «Повіреним» у зв`язку виконанням даного Договору є власністю «Довірителя». У «Довірителя», який повністю вніс свій дольовий внесок за квартиру у порядку, передбаченому п.3.1 Даного договору виникає право власності на вказане майно на підставі ст.15 Закону України «Про власність».
       Договором від 29.12.2005 року на дольову участь у будівництві житла на 2005-2007 роки згідно п.2.2 планова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_5 збільшена та на момент укладення договору складала 120259 грн.
       Виконавчим комітетом Тернопільської Міської Ради винесене рішення №1629 від 0.08.2008 року про оформлення права власності за ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
       10 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради був виданий ордер ОСОБА_2 на житлове приміщення площею 21,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
       02 квітня 2009 року ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 46,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       01 липня 2008 року на ОСОБА_2 було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 55,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Продаж зазначеної квартири вчинився за суму 100471,86 грн.        
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що спірне майно - дві квартири було набуте в шлюбі, тому на вказану нерухомість поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. 
       Відповідно до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року у справі №608/98/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони протягом десяти років не підтримують подружніх відносин. Через різні погляди на життя в них виникали сварки, які призвели до розірвання. Фактично їх сім`я розпалася, існує лише формально.        
       Суд, відмовляючи в позові з підстав доведеності відповідачкою обставин, що спірні квартири були придбані за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, не звернув увагу на преюдиційне рішення Чортківського районного суду від 01.02.2021. На доведення часу припинення шлюбних відносин у 2006 році суд прийняв покази свідка - сина сторін ОСОБА_5 .
       Разом із тим, позивач ОСОБА_1 вказував, що син дав неправдиві покази перебуваючи із ним у ворожих відносинах на момент розгляду справи під впливом відповідачки, яка його, як батька, дискредитує. Його син ОСОБА_5 разом із дружиною та дитиною майже рік проживає у спірній однокімнатній квартирі, котру просить виділити у власність позивач, а тому прямо заінтересований у відмові у позові. Позивач настоював на тому, що фактично вони з ОСОБА_2 припинили проживати як сім`я з 2011 року, що і встановлено рішенням Чортківського районного суду від 01.02.2021 року, а до того часу вони проживали спільно, разом заробляли кошти, оскільки разом перебували на заробітках в Португалії, про що свідчать його посвідки на проживання та роботу в Португалії. Квартири їм допомагав підшукувати родич дружини - ОСОБА_7 , з яким вони домовлялись по телефону по всіх питаннях придбання житла. Спірні квартири куплені за спільні кошти сім`ї, зароблені у Португалії, а також частково надані його матір`ю ОСОБА_8 , яка, відповідно до договору купівлі-нродажу від 30.06.2008 року, продала свою власну квартиру, яка знаходилась в АДРЕСА_3 (а.с.17).
       Допитаний в суді апеляційної інстанції на клопотання позивача свідок ОСОБА_7 , який є родичем відповідачки, пояснив, що він особисто у 2006-2009 р.р. підшукував спірні квартири для сім`ї позивача та відповідачки, які на той момент перебували на заробітках у Португалії, періодично приїжджали в Україну, зокрема, для того щоб придбати нерухомість. Також йому відомі ті обставини, що на двокімнатну квартиру по АДРЕСА_7 позивач частково витратив гроші його матері за продаж квартири в ОСОБА_9 . Квартири були оформлені на відповідачку за її бажанням, та за згодою позивача, оскільки вони на той час були сім`єю.
       Колегія суддів вважає преюдиційними факти, що сторони на час придбання спірних квартир перебували у шлюбі, були на заробітках у Португалії, фактичних шлюбних відносин не припинили, а тому на ці об`єкти нерухомості поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами правову презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірні квартири. Посилання відповідачки на ті обставини, що нею на квартири витрачені особисті кошти не підтверджені належними та допустимими доказами.
       Так, із договорів на дольову участь у будівництві житла №91 від 08 вересня 2005 року, №91-1 від 29 грудня 2005 року- однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.58,59) та договору купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.9) від 01 липня 2008 року не вбачається що сплачені кошти за квартири були особистою приватною власністю відповідачки та що спірні квартири набуті нею у особисту приватну власність.
       Доводи відповідачки ОСОБА_2 , що для придбання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вона використала особисті кошти та кошти, які були прийняті в ОСОБА_4 відповідно договору позики від 30.06.2008 року, не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, із договору позики від 30.06.2008 року не вбачається, що позика отримана відповідачкою в особисту приватну власність та використана безпосередньо на придбання цієї квартири. 
       Не може прийняти до уваги колегія суддів звіт з Районного центру соціального забезпечення в м.Лісабон, відповідно до якого за період з 2003 по 2010 роки відповідачкою отримано дохід в сумі 34538,19 Євро, оскільки даний звіт не може свідчити про особисту приватну власність на дані кошти відповідачки, яка у цей період перебувала у шлюбі, що в силу ст. 61 СК України поширює на вказаний дохід режим спільної сумісної власності. 
       Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).
       З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог - поділ спільного майна подружжя у спосіб, заявлений позивачем, а саме:визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Припинити право спільної сумісної власності сторін на вказані квартири.
       Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
       Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджено, а саме: за подачу позовної заяви - 908 грн., апеляційної скарги - 10215 грн.
       Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 11123 грн.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 грудня 2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
       В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: 
визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_10 ) право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 
Припинити право спільної сумісної власності сторін на вказані квартири.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11123 грн. судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 липня 2023 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Гірський Б.О.
                                                                                
                                                                                Храпак Н.М.