КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11154/2023                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                 Справа № 761/871/23

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Смолко А.В. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Травянко Олександра Івановича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року про відмову у забезпеченні позову , постановлену під головуванням судді  Волошина В.О., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
У  січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 05 квітня 2016 року було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. та зареєстрований в реєстрі за №533, згідно якого ОСОБА_3 (дарувальник), від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1 (представник дарувальника) передає у власність (дарує), а ОСОБА_2 (обдаровуваний) приймає у дар квартиру АДРЕСА_1 .
Квартира, яка є предметом дарування, загальною площею 57, 50 кв.м., складається з двох кімнат, житловою площею 37, 30 кв. м. Подаровану квартиру сторони оцінюють в 942 000 (дев`ятсот сорок дві тисячі) гривень 00 копійок.
Згідно п.12 договору дарування вказаної квартири,  цей договір вчиняється за згодою колишньої дружини дарувальника - ОСОБА_1 , про що нею подана заява, відповідно до якої, ОСОБА_1 , дає згоду колишньому чоловіку ОСОБА_3 на дарування їх сину ОСОБА_2 спільно набутої під час перебування у шлюбі квартири АДРЕСА_1 .
Вказує на те, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений 01.06.1990 року та розірваний 15.11.2001 року, а спірне майно було придбано подружжям 26.12.1996 року. 
Зазначає, що при укладенні оспорюваного договору дарування, умовою надання згоди ОСОБА_1 на укладення даного договору була попередня угода з сином ОСОБА_2 щодо сплати за її частку квартири ОСОБА_2 25 000 (двадцять п`ять тисяч доларів) США. 
Зазначає що, будучи на той час в хороших відносинах з ОСОБА_2 та, приймаючи до уваги, що він є її сином, договір купівлі-продажу не оформлювався, а сторони домовились, що дані кошти ОСОБА_2 сплатить з коштів, які отримає після продажу подарованої квартири.
Вказує на те, що з часу укладення договору дарування її відносини з сином погіршились, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо непорозумінь із сином та його протиправного поводження з нею.
Зазначає, що 18 липня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/11600/22 було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 про виселення її з подарованої квартири. 
На думку позивача, договір дарування квартири  АДРЕСА_1  був удаваним правочином, оскільки між сторонами була досягнута угода про відшкодування певної суми за продаж квартири. 
З огляду на вище викладене, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 квітня 2016 року та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про забезпечення позову. 
В обґрунтування  вимог заяви зазначає, що відповідач вже намагався здійснити продаж спірної квартири, про що свідчить наявність укладеного між відповідачем та громадянкою  ОСОБА_4 попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Вважає, що заявлений вид забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії та накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, передбачений нормами чинного законодавства та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної справи. Таке забезпечення позову, враховуючи його предмет та ціну позову, можна вважати співмірним із заявленими вимогами.
Також вважає, що необхідність обрання даного виду забезпечення позову є обґрунтованою, так як відсутність заборони вчиняти певні дії та арешту вказаного майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, так як існує реальна можливість для відповідача відчужити майно третім особам, що суттєво ускладнить виконання можливого рішення суду.
З огляду на вище викладене, просила суд заборонити здійснення будь- яких реєстраційних дій пов`язаних з квартирою за адресою:  АДРЕСА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності залишено без задоволення.
Не погоджуючись з такою ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Травянко Олександр Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи заяву про забезпечення позову без задоволення,  не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом щодо виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири. 
Вказує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно про те, що предметом позову у даній справі  є позовні вимоги немайнового характеру, а тому заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню. 
Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач вже намагався здійснити продаж спірної квартири, про що свідчить наявність укладеного між відповідачем та громадянкою  ОСОБА_4 попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що всі вище перелічені обставини доводять, що ОСОБА_2 вчиняє всі дії,спрямовані на якнайшвидше виселення ОСОБА_1 з квартири та її продаж, що підтверджує наявність ризиків відчуження спірної квартири та наявність законних підстав для  вжиття заходів забезпечення позову.
21 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Фєтісова Євгена Павловича надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що  із договору дарування вбачається, що спірна квартира належала дарувальнику (батькові відповідача - ОСОБА_3 ) на підставі відповідного договору купівлі-продажу квартири від 26.12.1996 року (пункт 2 договору дарування), а мати відповідача - позивач ОСОБА_1 була лише представником батька відповідача - ОСОБА_3 (дарувальника) під час дарування останнім квартири відповідачу.
При цьому позивач, як представник дарувальника ОСОБА_3 , засвідчила, зокрема, що договір дарування був вчинений за її згодою як колишньої дружини дарувальника ОСОБА_3 , про що позивачем була подана відповідна заява, підпис на якій був посвідчений 05.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. за реєстровим № 532 (пункт 12 договору дарування).
Зазначає, що квартира є єдиним належним відповідачу нерухомим майном та є його єдиним житлом, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 277827128 від 02.10.2021 року.
Вказує на те, що відповідач також зареєстрований у своїй власній квартирі, проте, він вже більше чотирьох років в своїй квартирі не проживає і не може проживати через систематичні конфлікти та непорозуміння, які мають місце між ним та позивачкою, саме з ініціативи позивачки, якій зручно проживати у квартирі відповідача одноосібно. При цьому позивачці на праві власності належить 1/3 частка трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . 
Зазначає, що восени 2020 року ним, як власником квартири, було прийнято рішення про продаж своєї квартири, яка знаходиться в Шевченківському районі міста Києва, для подальшого придбання за рахунок отриманих від продажу грошових коштів декількох квартир, але в одному з нецентральних районів міста Києва. В подальшому, 19.07.2021 року між відповідачем, як продавцем, з одного боку, та гр. ОСОБА_4 , як покупцем, був укладений попередній договір купівлі- продажу квартири. Станом на момент укладення відповідачем попереднього договору, позивачка надала відповідачу добровільну згоду на зняття реєстрації її місця проживання з квартири відповідача та на виселення з його квартири перед продажем квартири, проте, в останній момент (безпосередньо перед укладенням основного договору купівлі-продажу квартири) позивачка категорично відмовилась виконувати своє зобов`язання перед відповідачем про  зняття  реєстрації місця  свого проживання з його квартири та виселення з  квартири, у зв`язку із чим попередній договір виконаний не був, відповідач не зміг продати квартиру покупцю ОСОБА_4 та 19.08.2021 року попередній договір був розірваний.
З огляду на вище викладене, просив суд залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 В судове засідання  позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат  Травянко  Олександр Іванович  не з`явились, про день та час слухання справи судом  повідомлені у встановленому порядку, 04 вересня 2023 року представник  позивачки адвокат Травянко  О.І. подав до апеляційного суду заяву про розгляд  справи  13 вересня 2023 року  без його участі, просив апеляційну скаргу задовольнити. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності позивачки та її представника.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Фєтісов Євген Павлович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив  скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу  суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що01 червня 1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Після одруження ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
15 листопада 2001 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. 
15 квітня 2016 року ОСОБА_1 надала згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_3 на дарування їх сину ОСОБА_2 спільно придбаної під час шлюбу квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена заява була зареєстрована в реєстрі за № 532.
15 квітня 2016 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . 
19 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 .
19 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 про розірвання попереднього договору від 19 липня 2021 року. 
У жовтні 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Фєтісов Є.П. звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією про досудове врегулювання спору в якій запропонував ОСОБА_1 зняти реєстрацію свого місця проживання з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ; виселитись з вказаної квартири до дня продажу ОСОБА_2 квартири, звільнити квартиру від її власних речей; передати ОСОБА_2 комплект ключів від вхідних дверей до вказаної квартири, а також всі наявні оригінали квитанцій про сплату комунальних та інших платежів по квартирі за весь період її проживання в ній; у разі добровільного своєчасного виконання пункту 1 даної пропозиції, ОСОБА_2 після продажу квартири надасть їй фінансову допомогу в сумі 25 000,00 дол. США. 
29 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Косюк Іван Віталійович надав відповідь на пропозицію про досудове врегулювання спору в якій зазначалось, що ОСОБА_1 готова погодитись на пропозицію і вчиняти всі необхідні дії, за умови укладення окремого договору між нею та ОСОБА_2 щодо фінансової компенсації в розмірі 25 000,00 дол. США із зазначенням в ній умов, строків та порядку виплати такої компенсації 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі способом заборони здійснення будь- яких реєстраційних дій пов`язаних з квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорударування цієї квартири. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимепримусовому виконанню, а тому немає підстав вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання такого рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі   № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу  забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 квітня 2016 року та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом немайнового характеру. 
Отже, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 2016 року, судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції  про те, що обраний заявником захід забезпечення позову шляхом заборонити здійснення будь- яких реєстраційних дій пов`язаних з квартирою за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, її  права та не є співмірним із позовними вимогами.
Доводи апеляційної скарги  про те, що суд першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову не звернув увагу на наявність попередньо укладеного відповідачем договору купівлі- продажу  квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи є додаткова угода № 1 до вказаного договору, яка була укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_4   про розірвання попереднього договору від 19 липня 2021 року. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 не містять жодної майнової вимоги щодо вказаної квартири, на що вірно послався суд першої інстанції .  
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року постановлена з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Травянко Олександра Івановича.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Травянко Олександра Івановича залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

 
Головуючий:                                                      Судді: