ПОСТАНОВА
Іменем України
м. Київ
16 серпня 2023 року
справа №450/184/21 
провадження №51-3963км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                             ОСОБА_5 ,    
засудженого (у режимі відеоконференції)    ОСОБА_6 ,
захисника                                                             ОСОБА_7 ,
потерпілого  (у режимі відеоконференції)     ОСОБА_8 , 
представника потерпілого                               ОСОБА_9 ,
розглянув у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Львівського апеляційного суду від 10 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140000000768 від 22 жовтня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Стрілки Перемишлянського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Рух провадження, зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік з  покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з цим вироком 21 жовтня 2019 року приблизно о 21:00 год., ОСОБА_6 керуючи транспортним засобом марки « ВАЗ -217030 », номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Київ-Чоп» у напрямку м. Чоп, під час проїзду 557 км + 400 автодороги, яка розташована в с. Солонка Пустомитівському району Львівської області, порушуючи вимогу Р.1 п.п. 1.5, 1.10 (у частині значення терміну дати дорогу), Р.2 п.п. 2.3 (б), (д), Р.10 п.п. 10.1, 10.4, Р.16 п.п.16.11 та вимоги дорожнього знака пріоритету 2.1. (дати дорогу) Правил дорожнього руху(далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, при розвороті і виїзді із другорядної дороги на головну «Київ-Чоп» не дав переваги в русі мотоциклу марки «Ямаха», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , котрий рухався головною автодорогою «Київ-Чоп» у напрямку м. Києва, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, під час якого водій ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а його пасажир ОСОБА_10   - тяжкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд вироком від 27 травня 2021 року скасував вирок суду першої інстанції стосовно  ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на строк 1 рік. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 22 лютого 2022 року скасував вирок Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За наслідком нового апеляційного розгляду Львівський апеляційний суд вироком від 10 березня 2023 року скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 було звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишено без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та заперечення інших учасників провадження
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що суд апеляційної інстанції:
?       не врахував практику Суду, а також не взяв до уваги правових позицій Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України;
?       не дотримався приписів статей 65, 75 КК України;
?       застосував до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, що не відповідає принципу справедливості та призначеному покаранню; 
?       помилково врахував у своєму рішенні угоду про примирення, укладену між ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_10 , перебування у ОСОБА_6 на утриманні двох малолітніх дітей і його позитивну характеристику з місця роботи;
?       без документального підтвердження, а отже безпідставно , врахував факт утримання ОСОБА_6 свого батька.  Стосовно цього потерпілий наголошував, що  перебування особи на утриманні не є тотожнім догляду за цією ж особою.
Також зазначає, що:
?       він позбавлений можливості утримувати свою родину, оскільки йому спричинено тяжкі тілесні ушкодження (акт судово-медичного дослідження від 18 квітня 2023 року № 1863);
?        ОСОБА_6 формально визнав свою вину, проте не відшкодував йому завданої кримінальним правопорушенням шкоди та частково відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_10 ;
?       угода про примирення  засудженого ОСОБА_6 з потерпілою укладена з порушенням вимог статей 469, 471, 474 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України), зокрема всупереч приписам цього Кодексу зазначена угода не була предметом судового розгляду і відповідно не затверджена судом, а тому є недійсною;
?       відмова потерпілої ОСОБА_10 від апеляційної скарги та подана потерпілим ОСОБА_8 заява про відсутність претензій до ОСОБА_6 з проханням не позбавляти останнього волі не є підставою для застосування ст. 75 КК України, а тому позиція потерпілого у кримінальному провадженні щодо призначення покарання для суду не є вирішальною; 
?       обсяг обвинувачення та обставини, що характеризують ОСОБА_6 , не змінилися на момент ухвалення нового вироку, а отже, апеляційний суд проігнорував вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 22 лютого 2022 року, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 439 КПК України;
?       оскаржене судове рішення не відповідає положенням ст. 420 КПК України.
У запереченнях на подану касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 потерпіла ОСОБА_11 і засуджений ОСОБА_6  зазначають про  необґрунтованість скарги та просять залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок апеляційного суду без зміни.
У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_6  зокрема звертає увагу, що потерпілий вводить суд в оману, стверджуючи, що не отримував від нього жодного відшкодування за спричинені тілесні ушкодження. Зауважує, що 25 жовтня 2019 року, 
1 листопада 2019 року потерпілий ОСОБА_8 отримав 130 000 грн, що на той час становило еквівалент 5  200 дол. США. Надалі, дізнавшись про складну ситуацію, ОСОБА_6 віддав потерпілій 2 000 дол. США, унаслідок чого  між ними було укладено угоду про примирення.
У запереченнях на касаційну скаргу потерпіла, також, зазначає, що її колишній чоловік ОСОБА_8 неправдиво стверджує, про неотримання грошових коштів ОСОБА_6 не отримував.  Наголошує, що 25 жовтня та 1 листопада 2019 року потерпілий ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_6 на її лікування 130 000 грн, що на той час було еквівалентно 5  200 дол. США. При цьому жодних коштів від потерпілого ОСОБА_8 вона так і не отримала. Крім того, вказує, що у січні, квітні, червні 2023 року ОСОБА_6 відшкодував їй
 3 000,00 дол. США, що, на її думку, свідчить про добровільне відшкодування ним завданої шкоди. 
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити.
Засуджений ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілого та просив судові рішення залишити без зміни.
Потерплий ОСОБА_8 і його представник ОСОБА_9 підтримали подану касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
У цьому провадженні висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій засудженого в касаційному порядку не оспорюються.
Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що потерпілий ОСОБА_8 порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Зокрема, потерпілий вважає, що призначення покарання засудженому із звільненням його від відбування покарання є явно несправедливим покаранням. 
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд приймає лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Особливістю цього кримінального провадження є те, що за результатами попереднього касаційного перегляду Верховний Суд скасував попередній вирок суду апеляційної інстанції у зв`язку з тим, не погодився із застосуванням до ОСОБА_6 ст. 75 КК України. Однак при новому розгляді апеляційний суд знову призначив покарання засудженому із застосуванням цієї правової норми.
Потерпілий ОСОБА_8 вважає, що тим самим суд апеляційної інстанції не виконав вказівки суду касаційної інстанції, чим порушив вимоги ст. 439 КПК України.
Колегія суддів не погоджується із таким твердженням потерпілого з огляду на наступне.
Так, попередній апеляційний розгляд відбувався за апеляційними скаргами обох потерпілих, які наполягали на необґрунтованості застосування ст. 75 КК України до засудженого. 
Разом з тим під час попереднього касаційного розгляду Верховний Суд здійснював перегляд кримінального провадження за касаційними скаргами обох потерпілих, кожен з яких наполягав на недопустимості застосування до засудженого ст. 75 КК України. За результатами розгляду цих скарг Верховний Суд зазначив про передчасність висновку апеляційного суду в частині можливості застосування до засудженого положень ст. 75 КК України. При цьому Суд також зазначив, що за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Однак при новому апеляційному розгляді потерпіла ОСОБА_11 , котра внаслідок вчиненого злочину отримала найтяжчі тілесні ушкодження серед усіх учасників події, через що стала інвалідом 1 групи, відмовилася від своєї апеляційної скарги та вважала справедливим призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Варто зауважити, що цей касаційний розгляд на відміну від попереднього відбувався за касаційною скаргою лише одного потерпілого ( ОСОБА_8 ), тоді як інша потерпіла надіслала до Верховного Суду свої заперечення, в яких наполягала на необхідності застосування ст. 75 КК України, оскільки вони примирилися, і на даний час засуджений добровільно відшкодовує заподіяну шкоду. Більше того, потерпіла ОСОБА_11 у своїх запереченнях зазначає, що потерпілий ОСОБА_8 неправдиво стверджує, що не отримав «навіть частково» відшкодування за завдані йому тілесні ушкодження з моменту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Так, він отримав від засудженого 130000 грн. на її лікування, однак вона цих коштів так і не отримала. 
Таким чином, на час нового апеляційного та касаційного розглядів істотно змінилися обставини, які мають бути враховані при вирішенні питання про можливість застосування до засудженого ст. 75 КК України, а тому суд апеляційної інстанції не порушив приписи ст. 439 КПК України. 
Враховуючи вказані нові обставини в сукупності з тими обставинами, які були встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд при новому розгляді дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Так, суд апеляційної інстанції врахував, що під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 подав заяву про відсутність претензій до обвинуваченого та прохання не позбавляти волі останнього, що потерпіла ОСОБА_11 відмовилась від апеляційної скарги та вважала призначене ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України справедливим і достатнім для його виправлення. Також апеляційний суд взяв до уваги сімейні обставини засудженого, послідовні дії щодо відшкодування завданої ним шкоди (25 жовтня 2019 року, 01 листопада 2019 року ОСОБА_6 перерахував потерпілому ОСОБА_8 для лікування ОСОБА_11 по 50 000,00 грн.; 01 грудня 2019 року відповідно - 14 900,00 грн. (т.1 а.п. 198-200); 9 грудня 2022 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в цивільно-правовому порядку була укладена угода про примирення, відповідно до якої сторонами узгоджено розмір відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди; засуджений ОСОБА_6 виплатив потерпілій ОСОБА_11 130 000 грн. 6 грудня 2019 року, а потім 3 000,00 доларів США, що підтверджується розписками потерпілої від 20 січня 2023 року, 19 квітня 2023 року, 27 червня 2023 року). Вказане, на думку Суду,  свідчить про щире каяття засудженого.
Верховний Суд також не залишає поза увагою те, що ОСОБА_12 бере участь в забезпечені охорони громадського порядку на території Солонківської територіальної громади відповідно до рішення Комісії з питань ТЕБ і НС від 25 лютого 2022 року; крім того, згідно з листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 допомагає у забезпеченні необхідними речами та продуктами харчування; він також нагороджений грамотою Бібрської міської ради за волонтерську допомогу, спрямовану на підтримку Збройних Сил України, високий патріотизм та активну громадську позицію (т. 2 а.п. 114-117).
Водночас Суд відхиляє доводи потерпілого ОСОБА_10 про невідповідність згаданої вище угоди про примирення вимогам КПК України, оскільки вона укладалася  не за правилами КПК України, а в цивільно-правовому порядку, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано оцінив її виключно як таку, що підтверджує фактичне примирення засудженого із потерпілою ОСОБА_11 . 
Щодо доводу потерпілого, що внаслідок ДТП йому спричинені тілесні ушкодження, які на цей час відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (акт судово-медичного дослідження від 18 квітня 2023 року № 1863) колегія суддів зауважує таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як зазначалося вище, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційних скаргах потерпілими не оспорюються і не заперечуються. 
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. 
Вироком суду першої інстанції в межах висунутого обвинувачення встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а його пасажир потерпіла ОСОБА_11 - тяжкі тілесні ушкодження, що вході апеляційного розгляду учасниками кримінального провадження не оскаржувалося.
Тому наведені доводи ОСОБА_8 не можуть бути взяті до уваги. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції переглянув кримінальне провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону із дотриманням положень ч. 2 ст. 439 КПК України, а постановлений апеляційним судом вирок є вмотивованим та відповідає вимогам цього Кодексу. Оскаржене судове рішення є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на вимогах статей 50 і 65 КК України, згаданих вище принципах, є необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Отже, підстав для сумніву у правильності висновків судів в частині застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України немає.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, і фактично зводяться до неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).
Враховуючи наведене, касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок  Львівського апеляційного суду від 10 березня 2023 року стосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 -- без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3