ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/3304/14-ц  Номер провадження 22-ц/814/3269/23	Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є.В.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Колесніков Анатолій Геннадійович, на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року (повний текст судового рішення складено 21 березня 2023 року) у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (нова назва - Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви зазначено, що між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 29 грудня 2007 року укладено кредитний договір № 2008/1207/55-013, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 90000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався на умовах, визначених кредитним договором, повернути отримані грошові кошти та сплатити відсотки та комісійну винагороду за користування ними в строки та розмірах, передбачених кредитним договором.
29 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року, укладено Іпотечний договір № 2008/1207/55-013-Z-1 (під заставу житлової нерухомості), посвідчений 29 грудня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 618, згідно пункту 1 якого цим договором забезпечується належне виконання ОСОБА_3 вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року, укладеного між позичальником та іпотекодержателем.
На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 квітня 2006 року Червонозаводською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 23 березня 2006 року за номером 183. Право власності зареєстроване у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 квітня 2006 року, реєстраційний номер: 14537560, про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10447481.
Також у якості забезпечення ОСОБА_3 належного виконання умов кредитного договору між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 2008/1207/55-013-Р-1 від 29 грудня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором, а також іпотечним договором.
19 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір № 919/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняла майнові права, у тому числі, права вимоги за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року.
19 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_4 укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1083, відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2008/1207/55-013-Z-1 посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В. за реєстровим № 618, 29 грудня 2007 року, відповідно до якого первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателеві право вимоги за іпотечним договором.
05 грудня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та фізичною особою  ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав вимоги, відповідно до якого продавець передала у власність покупця, а покупець прийняв майнові права, у тому числі, права вимоги за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року.
05 грудня 2018 року між ОСОБА_4 (первісний іпотекодержатель) та фізичною особою ОСОБА_2 (новий іпотекодержатель) укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований у реєстрі за № 7094, відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2008/1207/55-013-Z-1, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В. за реєстровим № 618 29 грудня 2007 року, відповідно до якого первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателеві право вимоги за іпотечним договором.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року у справі № 646/3304/14-ц задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 649131,85 грн та по 1827,00 грн витрат по сплаті судового збору з кожного. Рішення набрало законної сили 23 червня 2014 року. Стягнення заборгованості з ОСОБА_1 суд обґрунтовував відповідальністю останньої як поручителя за кредитним договором на підставі договору поруки.
Червонозаводський районний суд м. Харкова 13 листопада 2014 року видав виконавчий лист № 646/3304/14-ц, який звернутий стягувачем ПАТ «Дельта Банк» до виконання. Головним державним виконавцем Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Звездіним В.В. 25 листопада 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45608622, за яким боржником є ОСОБА_1 .
У даному випадку позивач ПАТ «Дельта Банк», як кредитор (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) за кредитним договором, відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що заборгованість за кредитним договором, забезпечена іпотекою та порукою, на 13 березня 2014 року становила: заборгованість за кредитом – 629075,86 грн, заборгованість за відсотками – 20055,99 грн, всього – 649131,85 грн, - та є повним розміром заборгованості.
25 січня 2019 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_2 задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 146,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 175057276311, на підставі рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію права власності, що підтверджується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 297101222 від 31 січня 2022 року.
Таким чином, ОСОБА_2 25 січня 2019 року задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку», внаслідок чого відбулося виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Розмір основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, визначений рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року у справі № 646/3304/14-ц в сумі 649131,85 грн. На момент звернення стягнення станом на 25 січня 2019 року ринкова вартість предмета іпотеки - трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складає 5261200,00 грн без урахуванням ПДВ.
Отже, забезпечене іпотекою зобов`язання припинено шляхом виконання.
У зв`язку із вказаним, заявник просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі № 646/3304/14-ц, виданий 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення у якості боржника з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 649131,85 грн; до розгляду цієї заяви зупинити виконання за виконавчим листом у справі № 646/3304/14-ц, виданим 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 649131,85 грн.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21 березня 2023 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року, а саме другий абзац резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн».
Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що дії заявниці зі звернення до судових органів з питань оскарження набуття ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки свідчить про те, що вона фактично не визнає належним виконанням кредитних зобов`язань, заборгованість з яких є предметом виконання виконавчого провадження з виконання спірного виконавчого листа.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Із ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року не погодилася боржник ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі прохає суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі №646/3304/14-ц, виданий 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення у якості боржника з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 649131,85 грн.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване судове рішення є необґрунтованим та незаконним.
Боржник наголошує, що одночасно з оскарженням правомірності набуття стягувачем права власності на іпотечне майно у судовому порядку, ОСОБА_1 ставить перед судом питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав відсутності між кредитором та боржником зобов`язання, тобто припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Крім того, місцевим судом не було проаналізовано наслідки звернення стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання.
Наголошено, що примусове виконання судового рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року у справі № 646/3304/14-ц створює реальну можливість для подвійного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 : вперше – за рахунок позасудового звернення стягнення на належне їй житлове приміщення, право власності на яке зареєстровано наразі за ОСОБА_2 ; вдруге – через звернення стягнення на належне ОСОБА_1 майно, грошові кошти у межах виконавчого провадження.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вказуючи, що оскаржувана ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду та відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки заявниця оскаржує факт перереєстрації права власності за новим іпотекодержателем, прохає у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Також стягувачем наголошено на суперечливій поведінці заявника та зловживання нею процесуальними справа, оскільки стверджуючи на виконанні договірних кредитних зобов`язань, остання водночас оскаржує факт перереєстрації права власності іпотечного майна.
Вказано й на принцип правової визначеності, оскільки будь-яке судове рішення, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Представник ОСОБА_1 – адвокат Колесніков А.Г., взявши участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, вимоги апеляційної скарги підтримав та прохав їх задовольнити.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Темнюкова М.І. під час відеоконференцзв`язку проти задоволення апеляційної скарги боржника заперечувала, наголошуючи на відсутності правових підстав для її задоволення.
Інші учасники справи, будучи повідомлені про час, дату та місце судового засідання, на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників боржника та стягувача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 29 грудня 2007 року укладено кредитний договір № 2008/1207/55-013, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 90000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався на умовах, визначених кредитним договором, повернути отримані грошові кошти і сплатити відсотки та комісійну винагороду за користування ними в строки та розмірах, передбачених кредитним договором (а.с. 30-33).
29 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, укладено іпотечний договір № 2008/1207/55-013-Z-1 (під заставу житлової нерухомості), посвідчений 29 грудня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 618, згідно пункту 1 якого цим договором забезпечується належне виконання ОСОБА_3 вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року, укладеного між позичальником та іпотеко держателем (а.с. 35-37).
На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 квітня 2006 року Червонозаводською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 23 березня 2006 року за номером 183. Право власності зареєстроване у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 квітня 2006 року, реєстраційний номер: 14537560, про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10447481 (а.с. 35, 24).
Також з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 2008/1207/55-013-Р-1 від 29 грудня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами (а.с. 39).
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором, а також іпотечним договором.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 649131,85 грн та по 1827,00 грн витрат по сплаті судового збору з кожного. 
Заочне рішення суду учасниками справи не оскаржувалось та набрало законної сили 23 червня 2014 року (а.с. 49-50).
На підставі заяви представника стягувача ПАТ «Дельта Банк» 13 листопада 2014 року видано виконавчий лист про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на корить ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 649131,85 грн, боржником в якому є ОСОБА_1 (а.с. 51).
Постановою головного державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Звездіна В.В. від 25 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 45608622 з виконання виконавчого листа № 646/3304/14-ц, виданого 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 649131,85 грн. (а.с. 52). Даних про його завершення в суду апеляційної інстанції немає.
19 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір № 919/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняла майнові права, у тому числі, права вимоги за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року (а.с. 41-42).
19 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (первісний іпотекодержатель) та  ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2008/1207/55-013-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1083, відповідно до якого первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателеві право вимоги за іпотечним договором (а.с. 43).
05 грудня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав вимоги, відповідно до якого продавець передала у власність покупця, а покупець прийняв майнові права, у тому числі, права вимоги за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29 грудня 2007 року (а.с. 44).
05 грудня 2018 року між ОСОБА_4 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (новий іпотекодержатель) укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2008/1207/55-013-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований у реєстрі за № 7094, відповідно до якого первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателеві право вимоги за іпотечним договором (а.с. 45-46).
З єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Харківського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року по справі № 646/3304/14 було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року по справі № 646/3304/14-ц.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 297101222 від 31 січня 2022 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 146,1 кв.м., житловою площею 96,5 кв.м., розташовану за адресою:  АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1750572763101, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію права власності (а.с. 47-48).
Мотиви суду
Щодо апеляційного порядку оскарження ухвали
Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.
Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частинах першій, другій статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Порядок та підстави апеляційного оскарження судових рішень урегульовано у главі 1 розділу V ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
За змістом пункту 25 частини першої, частини другої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Аналіз правових позицій Конституційного Суду України, висловлених у рішеннях: від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року у справі № 12-рп/2010, від 08 липня 2010 року у справі № 18-рп/2010, від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011, від 22 квітня 2014 року у справі № 4-рп/2014, свідчить, що при тлумаченні пунктів 2, 10, 12, 18, 28 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції Закону № 1618-IV від 18 березня 2004 року), суд враховував такі обставини:
(а) зміст (особливість) процесуального рішення, що оскаржується;
(б) стадію цивільного судочинства, що обумовлює процесуальну можливість особи поновити свої права виключно шляхом оскарження відповідної ухвали.
У статті 353 ЦПК України не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Положення пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 352 ЦПК України необхідно розуміти як можливість учасника справи оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції як про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, так і про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.
Однак, особливість ухвали про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає у тому, що вона постановляється на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 14 грудня 2020 року по справі № 1909/3089/2012 (провадження № 61-11723сво20).
Відтак, довід представника ОСОБА_2 про неможливість окремо оскаржити в апеляційному порядку від рішення суду ухвалу місцевого суду про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є хибним та таким, що суперечить нормам цивільного процесуального законодавства і висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду.
Щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню
Відповідно до частин першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наведені вище підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
До процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.
Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.
Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:
- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;
- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.
Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.
Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.
Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку»після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.
Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).
У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.
Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.
Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.
Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.
Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 , а також у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №756/10266/15-ц.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 про наявність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зважаючи на припинення її обов`язку перед стягувачем ОСОБА_2 , оскільки останній скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки від 29 грудня 2007 року, та 21 січня 2019 року зареєстрував за собою право власності на передане в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що належала іпотекодавцю ОСОБА_1 , у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору.
Відтак, унаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 грудня 2007 року припинилися у цілому.
Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа №646/3304/14-ц, виданого 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова, є необґрунтованим у зв`язку з припиненням обов`язку боржника унаслідок реалізації стягувачем права на задоволення своїх вимог у позасудовий спосіб за рахунок належного боржнику іпотечного майна.
Крім того, перебування в провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова цивільної справи №646/4350/21 щодо скасування рішення про реєстрацію права власності щодо майна, яке перебувало в іпотеці та в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави цивільної справи №553/2428/22 щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявника, так як ці обставини не спростовують факт припинення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 грудня 2007 року внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а рішення суду по суті спору у вказаних справах не ухвалено.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про визнання виконавчого листа №646/3304/14-ц, виданого 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник у виконавчому провадженні - ОСОБА_2 ) заборгованості за кредитним договором в сумі 649131,85 грн,- таким, що не підлягає виконанню.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 22 грудня 2022 року по справі № 824/266/21, то стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 536,80 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Колесніков Анатолій Геннадійович – задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 20 березня 2023 року – скасувати.

Визнати виконавчий лист №646/3304/14-ц, виданий 13 листопада 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (правонаступник у виконавчому провадженні -  ОСОБА_2 ) заборгованості за кредитним договором в сумі 649131,85 грн,- таким, що не підлягає виконанню. 

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 536,80 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2023 року.

Головуючий                                                                        В.П. Пікуль 

Судді                                                                                П.С. Абрамов

О.О. Панченко