ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1157/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/914/19 Категорія: 310000000 	Смоляр О.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 вересня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаря Матюхи В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Сагунівської сільської ради, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. 
В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 20.06.2017. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказує, що сім`я фактично припинила своє існування, подружні стосунки сторони не підтримують, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим, існуючий розлад в сім`ї носить постійний характер. 
Також позивач зазначила, що після припинення спільного проживання сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання спільного малолітнього сина. 
На момент подачі позовної заяви до суду, відповідач без згоди позивача, утримує дитину за своїм місцем проживання, всупереч Розпорядженню Черкаської РДА Черкаської області від 17.07.2019, яким визначено місце проживання дитини з позивачем.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб зареєстрований між нею та ОСОБА_2 ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.
01.02.2023 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 . 
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в квітні 2019 року ОСОБА_1 віддала йому сина ОСОБА_3 , який на даний час проживає з ним. Позивач за зустрічним позовом вказує, що нині піклується про дитину, має стабільну роботу та дохід, який дозволяє забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку, перешкод у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_1 не чинив.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 з ним за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 01.02.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 травня 2023 року первісний позов задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20.06.2017 Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Черкаській області, актовий запис № 143.
Прізвище ОСОБА_1 змінити на дошлюбне « ОСОБА_4 ».
Зустрічний позов задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про розірвання шлюбу мотивовано тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, й те, що добровільність є однією із його засад. За результатами судового розгляду встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, ОСОБА_1 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , тому суд дійшов висновку, що розірвання шлюбу буде відповідати інтересам сторін, й первісний позов у цій частині необхідно задовольнити.
При вирішенні спору в частині визначення місця проживання дитини, судом першої інстанції враховано, що дитина більше півтора року проживає з батьком ОСОБА_2 та не сприймає свою матір, яку бачив за цей час близько 5 разів. Визначення місця проживання з нею, з чоловіком, з яким вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах, та його батьками, яких дитина ніколи не бачила, тобто фактично з чужими для неї людьми, грубо порушить інтереси дитини та може заподіяти тяжкі наслідки.
Судом також враховано, що батько дитини займається її вихованням, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини. Суд вважав, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.
Судом зауважено, що визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні й здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині визначення місця проживання дитини та зазначила, що судове рішення є незаконним, ухваленим з недотриманням норм матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Тому просила рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання дитини з батьком та ухвалити нове, яким її первісний позов задовольнити та визначити місце проживання дитини з матір`ю, а в зустрічному позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи наявні висновки, якими неодноразово різними органами опіки та піклування вирішувалося питання визначення місця проживання їх дитини, проте ОСОБА_2 їх ігнорував та уникав від виконання. 
Зазначає, що з моменту відібрання у неї дитини, ОСОБА_2 та його матір категорично відмовлялися віддавати їй сина, навіть при наявності висновків компетентних органів щодо визначення місця проживання дитини.
Вказує, що має бажання та можливості виховувати своїх синів, щоб вони виростали разом, розуміли, що вони є братами і саме ця обставина буде сприяти їхньому розвитку, майбутньому становленню в суспільстві та формуванню розуміння сімейних цінностей.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20.06.2017 Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Черкаській області, актовий запис № 143.
Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане 06.11.2017 Виконавчим комітетом Петриківської сільської ради Городищенського району Черкаської області, серії НОМЕР_2 , актовий запис № 1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане 25.09.2020, Городищенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серії НОМЕР_3 , актовий запис № 118.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виданої виконавчим комітетом Петриківської сільської ради від 25.01.2018, за відомостями даного органу ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_2 , виданої Держаною податковою інспекцією у м. Черкаси від 05.07.2019, відповідач працював в Управлінні поліції охорони в Черкаській області та займає посаду поліцейського взводу реагування. Загальна сума доходу за період з січня по червень 2019 становить 65422,67 грн. На даний час згідно довідки СТОВ «Ломовате» від 26.11.2020 №111 ОСОБА_2 з 10.10.2020 прийнятий на роботу на посаду сторожа на підставі наказу № 66-ВК від 09.10.2020.
Згідно зі службовою характеристикою, виданою командиром батальйону УПО Черкаської області В.Корчаном та довідки виконавчого комітету Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 02.07.2019 ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.
Відповідно характеристики Вільшанської селищної ради Черкаського району Черкаської області від 02.07.2019 № 5 ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання.
Згідно з довідкою КНП «Черкаська центральна районна лікарня Черкаської районної ради» від 08.07.2019 ОСОБА_2 на «Д» обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться і за медичною допомогою не звертався.
Актами обстеження місця проживання Сагунівської сільської ради від 02.07.2019 та 19.09.2019 встановлено, що ОСОБА_3 проживає спільно з батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_7 у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Умови для проживання дитини задовільні, дитина забезпечена всім необхідним для свого розвитку, є доглянутою, мати сина не відвідує.
Відповідно витягу з протоколу № 8 засідання комісії з питань захисту прав дитини Черкаської районної державної адміністрації від 16.07.2019 місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 17.07.2019 № 02-01/774 у ОСОБА_1 мали місце ушкодження: крововиливи лівої верхньої кінцівки, крововилив та садна правового передпліччя, садно лівого колінного суглобу, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Також у висновку зазначено, що зі слів ОСОБА_1 вказані ушкодження їй нанесено 16.07.2019 в с. Сагунівка Черкаського району, коли вона приїхала по свою дитину; позивача свекруха та старший брат відповідача витягли з машини, куди позивач сіла з дитиною, а потім побили руками по тілу.
Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 830 від 17.07.2019, 17.09.2019 о 13 год. 06 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.07.2019 о 12.00 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 нанесли тілесні ушкодження заявниці та її батькові. Заявник: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Виконавчого комітету Сагунівської сільської ради від 19.09.2019 № 37 умови проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 визнано задовільними, дитина забезпечена всім необхідним для здорового росту та розвитку. Питання визначення місця проживання дитини винесено на розгляд суду.
За договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. 23.01.2020, ОСОБА_1 прийняла в дар від ОСОБА_9 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації від 02.06.2020 встановлено, що ОСОБА_2 створив належні умови для проживання та виховання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації від 11.07.2020 встановлено, що ОСОБА_1 створила належні умови для проживання та виховання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 .
Розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації від 11.06.2020 № 110 визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , почергово по 1 місяцю у кожного з батьків. Також визнано таким, що втратило чинність розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 17.07.2019 № 170.
Відповідно до довідки ЗДО (Ясла-садок) «Пролісок» села Сагінівка Сагунівської сільської ради Черкаської області від 01.09.2020 № 23/03 ОСОБА_3 відвідує вказаний заклад.
Актом обстеження умов проживання Сагунівської сільської ради від 23.01.2023 встановлено, що ОСОБА_2 створив належні умови для проживання та виховання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з Актом обстеження умов проживання № 217 від 02.05.2023 Служби у справах дітей Черкаської міської ради, в буд. АДРЕСА_3 , створені належні умови для проживання та перебування малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 показав, що знає сторін близько 4 років, з ОСОБА_2 були колегами та товаришами, з позивачем за первісним позовом мають спільну дитину. Сина сторін він не бачив, але готовий взяти відповідальність за його виховання та проживання. Зазначив, що його батьки, з якими проживає в одному дворі в різних будинках, дитину - ОСОБА_3 також ніколи не бачили.
Свідок ОСОБА_10 показав, що дитина сторін – ОСОБА_3 відвідує ЗДО (Ясла-садок) «Пролісок» с. Сагунівка Сагунівської сільської ради Черкаської області з 01.08.2020. Приводить і забирає дитину бабуся, з матір`ю не знайома. Свята та інші заходи в закладі відвідує лише батько.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Частинами четвертою - шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Отже, у даній категорії справ, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 204/8432/19 (провадження № 61-14486св21), зазначено, що: «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. […] На час ухвалення оскаржуваних рішень судами не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі. ОСОБА_2 не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради від 02 квітня 2020 року за № 281, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітньої ОСОБА_4 разом батьком, обґрунтовано задовольнив первісний позов ОСОБА_1».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Колегією суддів установлено, що кожен із батьків має позитивну характеристику, стабільний дохід та задовільну житлово-побутову матеріальну базу, що свідчить про наявність у них можливості для забезпечення належних умов для проживання й виховання малолітньої дитини.
 У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд першої інстанції встановив, що визначення місця проживання дитини разом із батьком відповідатиме його інтересам, не призведе до зміни його усталеного способу життя і не завдасть психологічної травми в зв`язку з відсутністю необхідності зміни його місця проживання.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.
З обставин справи встановлено, що дитина тривалий час проживає разом з батьком (чотири роки), який здійснює безпосередню участь у вихованні та догляду за дитиною. 
Також установлено та не міститься заперечень даних висновків і у поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 за весь час проживання дитини з батьком навідувала сина близько п`яти разів. У дошкільному житті дитини участі не приймала, про що свідчать покази свідка ОСОБА_10 .
У апеляційній скарзі, як і в суді першої інстанції ОСОБА_1 наполягає на тому, що ОСОБА_2 створює штучні перешкоди у спілкуванні її з сином.
У матеріалах справи міститься висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 17.07.2019 № 02-01/774 та талон-повідомлення єдиного обліку № 830 від 17.07.2019. 
При цьому, ОСОБА_2 не був присутній під час задокументованої події нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та її батьку 17.07.2019, відомості про відкриття кримінального провадження та винесення судового рішення за результатами розгляду цієї заяви відсутні17 липня 2019 року.
Інших доказів перешкоджання ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина до суду не надано.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не мала змоги спілкуватися з сином, оскільки в неї народилася друга дитина, що обмежувало її у можливості відлучатися з дому, а ОСОБА_2 не погоджувався віддавати сина до неї додому. 
Доказів таких обставин суду також надано не було.
Колегія суддів наголошує, що першочерговим при вирішенні спору є насамперед інтереси самої дитини, його ставлення до батьків, сталі соціальні зв`язки, а також можливість батьків забезпечити належні побутові умови для проживання і виховання дітей. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не свідчить про неможливість участі матері у вихованні дитини та спілкуванні з ним.
На підставі встановлених обставин, колегія суддів вважає, що враховуючи вік дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в його інтересах, найкращим інтересам буде відповідати визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з батьком.
Дитина протягом тривалого часу проживає з батьком, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, при передачі дитини на виховання матері будуть порушені його стійкі, усталені зв`язки із оточенням, звичним до нього середовищем, що не бути відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини.
Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступне.
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №274/576/20 (провадження №61-6867св22) зазначено: «що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місця проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Крім того, з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі порядок почергового проживання за графіком дитини з кожним з батьків».
Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 22 вересня 2023 року.

Судді: