Дата документу 09.08.2023 Справа № 336/3856/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 336/3856/22                                            Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/1596/23 Савеленко О.А.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 серпня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       Головуючого:        Бєлки В.Ю.
               Суддів:                Кухаря С.В.
                                       Полякова О.З.                
               За участю секретаря:Книш С.В.
       
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шлецера Андрія Андрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської радим по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав на малолітню дитину, 
В С Т А Н О В И В:
       У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав на малолітню дитину, посилаючись на те, що 07.10.2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 267. 
Шлюб розірвано у 2016 році. Фактично шлюбні відносини припинені з 2012 року. 
Спільно з відповідачем вони ніколи не проживали. 
З відповідачем мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначає, що з моменту народження, дитина перебуває на її вихованні та утриманні, знаходиться під її фактичною опікою. 
Відповідач покинув дитину на призволяще. Останні п`ять років він взагалі не цікавиться її долею, її розвитком та вихованням. 
Вказує, що відповідач веде аморальний спосіб життя, постійно та систематично вживає алкоголь. У 2012 році він неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство. 
Дитина мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (кімната 29). Квартира повністю облаштована для комфортного проживання дитини. 
Донька облікована у медичних установах, забезпечена одягом та належним харчуванням. 
З 2017 року відповідач до дитини не навідувався, не цікавився наявним харчуванням, умовами її проживання. Він повністю відокремив своє життя від життя дитини, отже постійно ухиляється від покладених на нього батьківських обов`язків. Його спосіб життя суперечить моральним принципам і інтересам у житті для безпечного розвитку дитини. Відповідач не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в спілкуванні з дитиною, піклуватись про побудову нормальних відносин між ним та дитиною на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Посилаючись на викладені обставини, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2023 року у задоволені позовної заяви відмовлено.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шлецер А.А. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Залишилось поза увагою суду що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на поновлення батьківських прав. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду переконливих доказів ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав у відповідності до вимог ст. 164 СК України.
Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим вказаний висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який був зареєстрований 07.10.2009 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 267.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/5075/15-ц від 06.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. 
Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29.03.2011 року, про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання від 16.11.2017р.
Згідно з характеристикою учениці 7-В класу Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 75 Запорізької міської ради Запорізької області Линник Рада позитивно характеризується за місцем навчання, мати ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню доньки, приймає активну участь у житті школи та класу. Батько дитини ОСОБА_2 не цікавиться учбовими досягненнями доньки, не відвідує батьківські класні та шкільні збори.
16.06.2012 року ОСОБА_1 зверталась до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою за фактом того, що ОСОБА_2 висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, погрожував, на зауваження не реагував. У відкритті кримінальної справи за даним фактом відмовлено, про що свідчить постанова Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.06.2012 року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, який зареєстрований 04.03.2022 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12ААГ № 152684 та індивідуальної програми реабілітації інваліда № 769 ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи загального захворювання, працює у ПАТ «Запорізький асфальтобетонний завод» з 01.04.2022 року на посаді охоронника, отримує стабільний дохід та за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідачу на праві власності належить частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Органом опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав. На засіданні комісії ОСОБА_1 повідомила, що батько дитини ніяким чином не піклується про доньку, не підтримує, не цікавиться її успіхами та досягненнями. Малолітня ОСОБА_3 повідомила, що з батьком не спілкується та не хоче, повністю підтримує матір в намірі позбавити його батьківських прав. ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення батьківських прав, звинувачував ОСОБА_1 в тому, що вона навмисно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та через це він не може спілкуватись з донькою.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду №641/2867/17-ц від 06 травня 2020 року.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.
Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України).
Так висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.
Колегія суддів виходить з того, що позбавлення батьківських прав відповідача є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Враховуючи положення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", апеляційний суд доходить до висновку, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Судом першої інстанції вірно враховано правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), відповідно до якої питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 263, 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шлецера Андрія Андрійовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 14 серпня 2023 року.

               Головуючий:                                                        В.Ю. Бєлка
                                                       
Судді:                                                                С.В. Кухар

                                                               О.З. Поляков