Постанова
Іменем України                                             
 
19 липня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 127/28780/21
провадження № 61-633 св 23     
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представник ОСОБА_2 - адвокат Скржешевський Максим Станіславович,
треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скржешевського Максима Станіславовича, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Гуменюка К. П. від 25 серпня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б. від 06 грудня 2022 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В., приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О. В., про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він перебував у шлюбі зі ОСОБА_3 , який 06 травня 2016 року за рішенням суду розірвано.
Вказував, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 
від 06 грудня 2018 року, яке залишено без змін після апеляційного та касаційного перегляду, поділено майно подружжя, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,0393 га та садовий будинок, розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 , у натурі з виділенням окремих приміщень та розміру земельної ділянки (справа № 127/14517/16-ц). 
Позивач вказував, що 31 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до своєї дочки - ОСОБА_3 про стягнення неіснуючого боргу за договором позики, який рішенням Вінницького міського суду 
від 05 вересня 2017 року задоволено, рішення суду набрало законної сили (справа № 127/18601/16-ц). 
Позивач посилався на те, що після перегляду Верховним Судом справи 
№ 127/14517/16-ц він звернувся до державного реєстратора для реєстрації виділеного йому рішенням суду нерухомого майна, проте дізнався, що право власності на все нерухоме майно, яке виділено йому рішенням суду, зареєстровано 28 грудня 2019 року за матір`ю ОСОБА_3 - 
ОСОБА_2 , а тому здійснити реєстрацію свого нерухомого майна він не може.
Позивач зазначав, що, з`ясовуючи обставини реєстрації нерухомого майна, виділеного йому рішенням суду, за ОСОБА_2 , дізнався, що його нерухоме майно, а саме частина земельної ділянки та частина садового будинку передані приватним виконавцем стягувачу ОСОБА_2 на виконання рішення суду від 05 вересня 2017 року (справа № 127/18601/16-ц), як нерухоме майно, належне боржнику - ОСОБА_3 , хоча воно належало йому. Постановою приватного виконавця від 09 грудня 2019 року будинок та земельна ділянка, половина яких належить йому за судовим рішенням, передано стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу 
ОСОБА_3 та складено Акт про передачу майна стягувачу. 
Діючи недобросовісно при виконанні вказаного судового рішення, 
ОСОБА_2 та її донька, його колишня дружина - ОСОБА_3 , не повідомили приватного виконавця про те, що половина земельної ділянки та половина садового будинку не належать боржнику - ОСОБА_3 , а належать йому на підставі рішення суду від 06 грудня 2018 року.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1  просив суд витребувати від 
 ОСОБА_2 на його користь належне йому нерухоме майно згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 
2018 року (справа № 127/14517/16-ц), а саме земельну ділянку, розміром 0,0162 га (кадастровий номер 0510137000:03:064:0406), розташовану за адресою АДРЕСА_1 , та садовий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , з господарськими спорудами: гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), які зареєстровані за ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 
2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду 
від 06 грудня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належне йому нерухоме майно згідно із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року (справа № 127/14517/16-ц), а саме земельну ділянку розміром 0,0162 га (кадастровий номер 0510137000:03:064:0406), розташовану за адресою АДРЕСА_1 , та садовий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , з господарськими спорудами: гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), які зареєстровані за ОСОБА_2 .
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем доведено, що ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем майна, оскільки їй достовірно було відомо, що половина спірного будинку та земельної ділянки відповідно до рішення суду належить ОСОБА_1 . Будучи стягувачем у виконавчому провадженні, вона, а також ОСОБА_3 , як боржник, умисно не повідомили про це приватного виконавця. З урахуванням наведеного можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, 
з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. 
Апеляційний суд зазначив, що Верховний Суд у постанові від 21 червня 
2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно не може бути витребуване на підставі частини другої статті 388 ЦК України, оскільки не було примусово продане з торгів на виконання рішення суду, так як не було реалізоване, а на підставі заяви ОСОБА_2 , яка не була учасником торгів, на підставі постанови приватного виконавця залишила майно за собою у рахунок погашення боргу. 
 
Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іващука В. А., про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2022 року задоволено. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь 
ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 
15 000,00 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат 
Скржешевський М. С., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішенняскасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити.
Додаткове рішення суду першої інстанції не оскаржувалося в апеляційному порядку, тому не переглядається Верховним Судом.  
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 127/28780/21 із Вінницького міського суду Вінницької області, зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Скржешевського М. С., про розгляд справи за його участю відмовлено, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження 
№ 14-21 цс 22)
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі, так як усунуто обставини, що викликали зупинення провадження у справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката 
Скржешевського М. С., мотивована тим, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц та у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 щодо питання застосування частини другої статті 388 ЦК України.
Суди належним чином не встановили факту добросовісності чи недобросовісності ОСОБА_2 , як набувача нерухомого майна, матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_2 про належність ОСОБА_1 на праві власності спірного майна, яке поділене за рішенням суду, вона не була стороною у цій справі, судове рішення не отримувала, тому неповідомлення приватного виконавця про факт поділу спірного майна за рішенням суду було з причин необізнаності про такий поділ, а не з мотивів умисного приховування цих обставин.
Крім того, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 388 ЦК України у правовідносинах, що стосуються примусової реалізації майна боржника в порядку виконання судових рішень не через електронні торги, а через процедуру передачі державним (приватним) виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних (електронних) торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення боргу в порядку, передбаченому частинами восьмою та дев`ятою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, судові рішення ухвалені з дотриманням норм права та відповідно до встановлених обставин у справі. При цьому вказує, що посилання в касаційній скарзі на неврахування судами правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 
2019 року у справі № 367/2022/15-ц, є помилковим, так як стосується обставин справи, які не є подібними до фактичних обставин у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 
2018 року, яке набрало законної сили, було предметом апеляційного й касаційного перегляду, поділено майно подружжя, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,0393 га та садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно 3-го варіанту розподілу, який міститься у додатках № 14, 15, 18 висновку експерта. Виділено в натурі ОСОБА_1 гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 позначену на плані жовтим кольором; виділено ОСОБА_3 коридор 1-1, кухню 1-3, санвузол 1-4, частину ходу 1-5 (1/2), гардеробну 1-9, кімнату 1-10, кімнату 1-11, ганок, погріб «п/А», вхід в погріб «п/в», вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 га позначену на плані-схемі синім кольором. Обов`язок по виконанню робіт влаштування перегородки проходу 1-5 та закладення прорізу між кімнатами 1-1 і 1-2 покладено на ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 707,50 грн грошової компенсації за відступ від рівності часток (справа № 127/14517/16-ц) (т. 1, а. с. 18-26).
ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 , крім того, остання була допитана у якості свідка при розгляді справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується вказаним вище рішенням районного суду (т. 1, а. с. 19 зворотній бік).
ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 35 000 дол. США за договором позики від 10 жовтня 2012 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 
2017 року, у справі № 127/18601/16-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10 жовтня 2012 року на загальну суму 1 409 524,34 грн. У даній справі ОСОБА_1 , як третьою особою з самостійними вимогами було заявлено позов про визнання цього договору недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , крім іншого, вказував на те, що договір позики укладався з метою обтяження спільного майна подружжя (т. 1, а. с. 37-39).
ОСОБА_2 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у справі 
№ 127/18601/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524,34 грн (т.1, а. с. 179).
Приватним виконавцем постановою відкрито виконавче провадження, у ході виконання якого виявлено майно боржника ( ОСОБА_3 ), а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 29 листопада 2018 року приватним виконавцем проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна. 09 липня 2019 року складено та подано до ВФ ДП «СЕТАМ» заявка на реалізацію арештованого майна. 02 жовтня 2019 року треті торги з реалізації майна боржника 
ОСОБА_3 (лота № 374474) не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 434782 від 02 жовтня 2019 року). 09 грудня 
2019 року на підставі повідомлення стягувача ОСОБА_2 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника, на підставі поданої нею заяви від 04 грудня 2019 року приватним виконавцем Турським О. В. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено відповідний акт (т. 1, а. с. 178-192, 220-266).
Відповідно до акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. 28 грудня 2019 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 3554, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності садовий будинок, загальною площею 147 кв. м 
з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, загальною площею 0,0393 га, кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 
(т. 1, а. с. 170-175).
28 грудня 2019 року приватним нотаріусом внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок та земельну ділянку в 
АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12-17).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень 
заявник посилається на таке: судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування інших норм права 
у подібних правовідносинах (пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката 
Скржешевського М. С.,задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Судами встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, поділено майно подружжя, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,0393 га та садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з виділенням конкретних приміщень та частин земельної ділянки.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багато інших).
ОСОБА_1  за рішенням суду, яке набрало законної сили, буловиділено в натурі гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162, тому він має право на витребування від ОСОБА_2 
1/2 частину вказаного нерухомого майна, яке фактично належить йому і є майном, яке може бути витребувано від особи, яка недобросовісно заволоділа ним.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові 
від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження 
№ 12-35гс 21).
Спір у справі виник між колишнім подружжям -  ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 , іматір`ю  ОСОБА_3 -   ОСОБА_4 , яка є набувачем спірного нерухомого майна.
ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 , яка була допитана у якості свідка при розгляді справи про поділ майна подружжя ОСОБА_5 , що підтверджується вказаним вище рішенням районного суду, а отже, достовірно знала про те, що спірне майно є предметом судового спору подружжя. 
У подальшому ОСОБА_2 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 
2017 року у справі № 127/18601/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики 
в сумі 1 409 524,34 грн.
Приватним виконавцем постановою відкрито виконавче провадження, в ході виконання якого виявлено майно боржника ( ОСОБА_3 ), а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 29 листопада 2018 року приватним виконавцем проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна. 09 липня 2019 року складено та подано до ВФ ДП «СЕТАМ» заявка на реалізацію арештованого майна. 02 жовтня 2019 року треті торги з реалізації майна боржника 
ОСОБА_3 (лота № 374474) не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 434782 від 02 жовтня 2019 року). 09 грудня 
2019 року на підставі повідомлення стягувача ОСОБА_2 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника, на підставі поданої нею заяви від 04 грудня 2019 року приватним виконавцем Турським О. В. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено відповідний акт.
Відповідно до акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. 28 грудня 2019 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 3554, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності садовий будинок, загальною площею 147 кв. м 
з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, загальною площею 0,0393 га, кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
28 грудня 2019 року приватним нотаріусом внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12-17).
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, 
від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року 
у справі № 1522/25684/12 та інших.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку про те, що позивачем доведено, що ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем майна, оскільки їй достовірно було відомо, що половина спірного будинку та земельної ділянки відповідно до рішення суду належить ОСОБА_1 . Будучи стягувачем у виконавчому провадженні, свідком у справі про поділ майна подружжя, вона, а також ОСОБА_3 , як боржник, умисно не повідомили про це приватного виконавця. З урахуванням наведеного можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. 
З урахуванням наведеного до спірних правовідносин застосовуються положення статті 387 ЦК України.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року 
у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21 цс 22), до вирішення якої зупинялося провадження у справі, яка переглядається.
Роблячи такі висновки, Верховний Суд ураховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) вказувала, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року 
у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21) викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі 
№ 367/2022/15-ц,(провадження № 14-376цс 18) та у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17, провадження 
№ 61-14765св 20, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладених у цих постановах.
Доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 388 ЦК України у правовідносинах, що стосуються примусової реалізації майна боржника в порядку виконання судових рішень не через електронні торги, а через процедуру передачі державним (приватним) виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних (електронних) торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення боргу в порядку, передбаченому частинами восьмою та дев`ятою 
статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», є помилковими. 
Верховний суд ще у 2019 році у постанові від 03 липня 2019 року у справі 
№ 206/2421/16-ц, провадження № 61-12527св18, зазначив, що «Відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.
Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження, Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).
Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята 
статті 62 Закону).
З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків 
(пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.
Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України».
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14- 376цс18, на яку посилається автор касаційної скарги, проте вона свідчить якраз про протилежний висновок. Так, у пунктах 43-49 зазначено таке: «Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга 
статті 388 ЦК України). На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції.
Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 вказаного Закону. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).
Відповідно до частини першої статті 62 вказаного Закону реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
Оскільки ТзОВ «Забудова-Д» придбало земельні ділянки не внаслідок їх примусової реалізації на виконання судового рішення, а за домовленістю з ТзОВ «ОМ-АРТ» іОСОБА_6 та з дозволу Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ,Велика Палата Верховного Суду вважає висновки судів про неможливість витребування у ТзОВ «Забудова-Д» спірних земельних ділянок помилковими».
 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спірне нерухоме майно не було примусово  реалізоване та торгах, а на підставі заяви ОСОБА_2 , яка не була учасником торгів, на підставі постанови приватного виконавця залишила майно за собою у рахунок погашення боргу. А тому положення частини другої статті 388 ЦК України на неї не поширюється. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2023 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, тому слід поновити виконання вказаних судових рішень судів.
 
Оскільки касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скржешевського М. С., залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скржешевського Максима Станіславовича, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області 
від 25 серпня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду 
від 06 грудня 2022 року.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
  Головуючий   Судді:	  Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець    С. Ф. Хопта