УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 761/3384/15-к
провадження № 51-5441 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє 31 травня 2016 року вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2      ст. 185, на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців,
засуджено за: 
- ч. 1 ст. 185 КК України - до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; 
- ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік                 6 місяців; 
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на  3 роки.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_4 призначено покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року, у виді позбавлення волі строком на 3 років і 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненої за попередньою змовою групою осіб, поєднаної з проникненням у приміщення, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,за обставин, наведених у вироку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду             м. Києва від 23 червня 2021 року змінено. Виключено із вказаного вироку рішення суду про призначення  ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим:
-за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; 
-за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік                    6 місяців;
-за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_4 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 3 роки. В решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року залишено без зміни.
Засуджений звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій та клопотанням про поновлення строку їх оскарження.
Розглянувши наведені у клопотанні засудженого причини пропуску ним строку на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Верховного Суду визнає такі причини поважними, а тому вважає за необхідне поновити цей строк.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. В обґрунтування своїх вимог засуджений стверджує, що його виправлення можливе без реального позбавлення волі, проте, судами при призначенні йому покарання не враховано, що він має постійне місце проживання, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень та нових не вчиняв, відшкодував заподіяну шкоду потерпілим шляхом повернення їм майна.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в касаційній скарзі не оспорюються, судовий розгляд було проведено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Покарання є заходом  примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого 
(ч. 1  ст. 50  КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими,  так  і  іншими  особами (ч. 2  ст. 50 КК України). 
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.  
На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України,  згідно  з  яким  юридична відповідальність  особи  має  індивідуальний характер,  спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого  покарання.
Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України),  суд має призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.
Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та особі винного, тобто бути справедливим.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним злочину. 
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. 
З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.
Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому остаточне покарання у виді позбавлення  волі, згідно з вимогами ст. 65 КК України з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, неодружений, не працевлаштований, перебував у розшуку у зв`язку із ухиленням від явки до органів досудового розслідування, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженому, судом визнано його щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду встановлено не було.
На підставі встановлених данихв їх сукупності та взаємозв`язку, особи винного ОСОБА_4 , ступеню тяжкості та суспільної небезпеки скоєних ним кримінальних правопорушень, мотиву їх вчинення, характеру його діянь, форми й ступеню вини, факту часткового повернення викраденого майна, суд першої інстанції дійшов висновкупро необхідність призначення йому покарання в межах санкцій ч. ч. 1, 2, 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України,  без звільнення винного від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, зазначивши, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги та дійшов висновку про необхідність пом`якшення призначеного винному покарання, шляхом виключення із вироку  суду першої інстанції рішення суду про призначення йому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, та призначив йому остаточне покарання за ч. ч. 1, 2, 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70 КК України, у мінімальному розмірі у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
При цьому, апеляційний суд, враховуючи всі встановлені обставини по справі та дані про особу винного, належним чином вмотивував своє рішення щодо неможливості звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням,з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого в цій частині залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам  ст. 419 КПК України.
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності звільнення його від призначеного покарання з випробуванням, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судами покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає  принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, про що він зазначає у своїй касаційній скарзі.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є  справедливим,  необхідним  та  достатнім   для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65, 70 КК України.
Порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,  які були б безумовними підставами для зміни судових рішень, не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Поновити засудженому ОСОБА_4 строк касаційного оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3