ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/6684/23
Провадження № 22-ц/4820/1827/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення позики, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 серпня 2023 року (суддя Чевилюк З.А.).
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У березні 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2   про стягнення позики.
В обґрунтування позову зазначала, що 02 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, умовами п.1 цього договору визначено, що ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 на умовах позики 9 000 доларів США., які останній зобов?язався повернути до 01 червня 2020 року. В період з 20 жовтня 2020 року по 20 вересня 2022 року ОСОБА_2 повернув 7 800 доларів США. Таким чином залишок боргу становить 1 200 доларів США.
Враховуючи те, що відповідач станом на час звернення до суду з позовом не виконав свого обов`язку щодо своєчасного повернення грошових коштів, тому позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 1200 доларів США .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики 1200 доларів США та судові витрати 1073,60 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відхилено докази надані відповідачем, що призвело до стягнення неіснуючої заборгованості. Безпідставним є висновок суду першої інстанції, що вказана розписка є способом уникнення боргового зобов`язання за письмово оформленим двостороннім договором позики від 02.03.2020. Вказує, що при розгляді справи судом не застосовано до спірних правовідносин ст.545 ЦПК України, що призвело до безпідставного відхилення наданої суду розписки на підтвердження виконання зобов`язань. Зазначає, що суд першої інстанції в порушення принципу змагальності позбавив відповідача можливості довести безпідставність позовних вимог. Також суд порушив і принцип рівності сторін, оскільки позиція позивача в частині заперечення існування розписки судом взята до уваги, а заперечення відповідача в частині підписання договору позики у редакції іншій, ніж наданій суду, а також доводи відповідача про виконання своїх зобов?язань судом необґрунтовано відхилені.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення, яке ґрунтується на наданих позивачем доказах, які відповідачем спростовані не були.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 02.03.2020 між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 9000 доларів США з кінцевим терміном їх повернення до 01.06.2020 (а.с.4-5).
Відповідно до п.3 договору, зазначена грошова сума передана позикодавцем та отримана позичальником в повному обсязі до підписання даного договору. Я, ОСОБА_2 , стверджую, що гроші в повному обсязі отримав. 
Відповідно до п.5 договору, позичальник має право дострокового повернення позики або частини раніше зазначеного вище терміну, а позикодавець зобов?язаний прийняти вищезазначену суму. Позикодавець зобов?язаний підтвердити прийняття виконання вищезазначеного зобов`язання шляхом повернення боргового документу або видачі розписки позичальнику про відсутність майнових претензій. 
За домовленістю сторін цей договір являється борговим документом (п.9 договору позики).
20.10.2020 ОСОБА_2 на виконання свого зобов`язання повернув 2800 доларів США , 2007.2021 – 1000 доларів США , 21.07.2022 – 3000 доларів США , 20.09.2022 – 1000 доларів США., що підтверджується відмітками про одержання коштів, виконаних ОСОБА_1 у договорі позики від 02.03.2020.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 1200 доларів США .
Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.
Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, та ОСОБА_2  отримав від  ОСОБА_1  позику в розмірі 9000 доларів США та в обумовлений сторонами строк сума позики не була повністю повернута позичальником, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1200 доларів США .
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо того, що скаржник не отримував позику у розмірі 9000 доларів США , а отримав та повернув 7800 доларів США , що підтверджується наданою ним суду першої інстанції борговою розпискою. 
З огляду на те, що договором позики від 02.03.2020 не передбачено написання боржником розписки у підтвердження факту отримання боржником від кредитора грошової суми. Так, відповідно до п.16 договору позики від 02.03.2020, цей договір складено в одному примірнику, що має силу оригіналу та відповідно до п.9 цього договору визнаний борговим документом, видається позикодавцю, який зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа – вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику, відповідно до вимог статті 545 ЦК України.
Отже, вказана боргова розписка не спростовує факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики від 02.03.2020. Інших належних доказів на підтвердження визнання договору позики недійсним, розірваним чи виконаним стороною відповідача не надано. 
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів наданих відповідачем по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики від 02.03.2020 не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1200 доларів США .
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 серпня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 05 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

       О.І. Талалай