КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №369/5131/22
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5352/2023                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
суддів                                Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
при секретарі                    Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 листопада 2022 року (суддя Янченко А.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Качурка В`ячеслав Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,
 
встановив:
 
у червні 2022р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису №31523, вчиненого 4 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., в якому запропоновано звернути стягнення з нього невиплачені в строк грошові кошти на користь відповідача, та стягнення з відповідача судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 4 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був вчинений виконавчий напис про стягнення з нього на користь відповідача заборгованості за кредитним договором №2794925812-337341 від 8 травня 2021 року за період з 8 травня 2021 року по 23 вересня 2021 року у сумі 20 520грн, яка складається з 6 000грн простроченої заборгованості за сумою кредиту та 14 520грн простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Крім того, плата за вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусом становить 600грн, а відтак загальна сума, що підлягає стягненню становить 21 120грн. З Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень йому стало відомо, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. перебуває на виконанні ВП №67175990 від 19 жовтня 2021 року з виконання вказаного виконавчого напису.
Позивач посилався на спірність вчинення виконавчого напису, оскільки кредитний договір укладався на 22 дні, тобто до 29 травня 2021 року, однак у виконавчому написі зазначено про стягнення заборгованості за період з 8 травня 2021 року по 23 вересня 2021 року, що суперечить умовам кредитного договору, а розмір визначеної заборгованості суперечить графіку розрахунків до договору.
Також позивач зазначав, що вчинення виконавчого напису за кредитним договором 
є незаконним, оскільки таке право не передбачено законом, нотаріусу не був наданий оригінал кредитного договору, так як він укладався в електронному виді, тому виконавчий напис вчинено на роздруківці договору.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 листопада 2022 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №31523, вчинений 4 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., в якому запропоновано звернути стягнення з ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на користь ОСОБА_1 суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500грн, а також 1488грн 60коп. судового збору.
У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Кошельок»  просить скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неспівмірність суми витрат на правову допомогу та суми заборгованості позивача, а також невідповідність переліку послуг, які були надані адвокатом, зазначеній сумі та часу його роботи.
Відповідач стверджує, що сума понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10 500грн є необґрунтованою та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки перелік послуг, які були надані позивачу адвокатом, не відповідають зазначеній сумі та годинам роботи адвоката.
Відповідач зазначає, що вартість складання позовної заяви у 7 000грн є явно завищеною, адже дана справа не є складною та навіть є малозначною, оскільки сума заборгованості позивача перед товариством сягає  21 120грн, також обставини справи та докази не потребують додаткового з`ясування, а обсяг поданих процесуальних документів є досить невеликим.
Крім того відповідач стверджує, що надана представником позивача квитанція №434 від 17 червня 2021 року не може слугувати доказом понесених позивачем витрат на правничу допомогу, адже не зрозуміло ким, коли та з якою метою були сплачені кошти і чи взагалі був проведений платіж позивачем, оскільки одного лише підпису адвоката недостатньо для підтвердження проведення оплати позивачем.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Цокало Т.М. просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що сторона позивача надала достатні та допустимі докази щодо надання професійної правничої допомоги позивачу, а саме: копію договору №434/21 -02-2022 про надання правничої допомоги від 21 лютого 2022 року, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги №1 від 17 червня 2022 року, копію квитанції №434 від 17 червня 2022 року та детальний опис робіт (наданих послуг) від 1 липня 2022 року.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилися, представник позивача - адвокат Цокало Т.М. направила на електронну пошту апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність її та позивача, інші учасники причини неявки не повідомили, клопотання про перенесення засідання не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 4 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 120грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качуркою 
В.В. від 19 жовтня 2021 року відкрито виконавче провадження № 67175990 по виконанню вказаного виконавчого напису.
У позовній заяві представник позивача - адвокат Цокало Т.М. зазначила, що витрати позивача на правову допомогу складають 10 500грн, які просила стягнути з відповідача.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заявлені позивачем витрати на правову (правничу) допомогу є неспівмірними та вагомо завищеними, тому він просить відмовити у їх стягненні. Доводи відповідача є аналогічними, викладеним у апеляційній скарзі.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 листопада 2022 року позов задоволено.
Рішення в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Задовольняючи вимоги про відшкодування судових витрат на правову допомогу та стягуючи з відповідача витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані докази понесених витрат.
Перевіряючи доводи відповідача щодо незаконності рішення суду в частині стягнення з нього витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"  видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Така правова позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц.
Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі зазначила, що відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У позовній заяві представник позивача - адвокат Цокало Т.М. зазначила, що позивачем понесені витрати за надання професійної правової допомоги у розмірі 10 500грн.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача суду першої інстанції було надано:
- ордер серії ВІ №1092923 від 17 червня 2022 року на представлення адвокатом Цокало Т.М. інтересів ОСОБА_1 у Києво-Святошинському районному суді Київської області;
- копію договору №434/21-02-2022 про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 21 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Цокало Т.М., згідно пункту 1.1. якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах, визначених даним договором. У пункті 3 договору сторони погодили розмір та порядок обчислення гонорару за надання правової допомоги, зокрема, за надання усної консультації - 1000грн; підготовка та написання позовної заяви - 7 000грн; підготовка та написання заяви про забезпечення позову - 2 000грн; підготовка та написання клопотань - 500грн;
- акт приймання-передачі наданої правничої допомоги № 1 до договору про надання правничої допомоги №434/21-02-2022 від 17 червня 2022 року, в якому сторони погодили, що адвокатом надані послуги: надання усної консультації - 1 000грн; підготовка та написання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання - 7 000грн; підготовка та написання заяви про забезпечення позову - 2 000грн; підготовка та написання клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні, яке розташоване у позовній заяві - 500грн;
- копію квитанції № 434, виданої адвокатом Цокало Т.М. 17 червня 2022 року, про отримання від ОСОБА_1 10 500грн.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним та завищеним. 
Однак, судом доводи відповідача враховані не були і у рішенні суду не зазначені мотиви, з яких вони були відхилені.
Колегія суддів погоджується, що представником позивача  були надані належні докази у підтвердження витрат на правову допомогу, які поніс позивач, у розмірі 10 500грн.
Разом з цим, керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове 
рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
У п. п. 73, 74 постанови Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 914/1191/20 міститься висновок, що гонорар адвоката може існувати в двох формах - як фіксований розмір та погодинна оплата. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при стягненні витрат на правову допомогу не врахував, що даний позов має немайновий характер, судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення, тому вимоги представника позивача про відшкодування позивачу за рахунок відповідача 10 500грн не є співмірними із складністю даної справою, не є розумними та справедливими.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що розмір витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за правову допомогу, підлягає зменшенню до 3 000грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції при ухваленні рішення в частині відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу, не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані 
норми матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає зміні.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 листопада 2022 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на користь ОСОБА_1 суми витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 10 500грн до 3 000грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк 

                                                                                 Т.А. Семенюк