Справа №940/1097/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/9661/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 червня  2023  року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Михайлюк Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина. За життя ОСОБА_2 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_1 . Цей заповіт було посвідчено секретарем Голодьківської сільської ради Тетіївського району Київської області Камінською Н.М. 05 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 9. До спадкового майна належить: будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку площею 0,2500 га, кадастровий номер 3224681601:01:021:0012; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2723 га, кадастровий номер 3224681601:01:021:0011; земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,107 га, кадастровий номер 3224681600:02:001:0026.
На початку березня 2022 року, тобто через чотири місяці з дня смерті ОСОБА_2 , позивач звернувся до нотаріуса Бурлаченко О.Г. для відкриття спадкової справи, однак на той час нотаріальні реєстри не працювали у зв`язку із запровадження воєнного стану в Україні. Приблизно через місяць позивач знову звернувся до нотаріуса, де від помічника нотаріуса отримав усне роз`яснення про те, що оскільки він фактично спадщину прийняв, тому може оформити її в будь-який час. Також помічник нотаріуса позивачу пояснила, що через воєнний стан строки видачі свідоцтва про право на спадщину продовжено на чотири місяці, тому раніше ніж через десять мiсяцiв з дня смерті спадкодавиці правові документи на спадкове майно не можуть бути видані. За таких обставин, наступного разу позивач звернувся до нотаріуса 31.10.2022 року, яка повідомила, що ним пропущено строк для прийняття спадщини.
Позивач зазначив, що, оскільки він фактично проживав із спадкодавицею ОСОБА_2 у її житловому будинку, ця обставина може бути підставою для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, діяли карантинні обмеження, надалі введення воєнного стану в Україні, що також вплинуло на пропущення строку для прийняття спадщини. У зв`язку з викладеним позивач просив суд визначити йому додатковий строк три місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року в задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.
30.05.2023 року до Київського апеляційного суду від Тетіївської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В судове засідання 29.06.2023 року представник Тетіївської міської ради не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно.
За життя ОСОБА_2 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_1 . Цей заповіт посвідчено секретарем Голодьківської сільської ради Тетіївського району Київської області Камінською Н.М. 05 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 9.
31.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області О.Бурлаченко щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим секретарем Голодьківської сільської ради Тетіївського району Київської області Камінською Н.М. 05 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 9, на спадкове майно, що належало ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Приватний нотаріус О.Бурлаченко надала ОСОБА_1 письмове роз`яснення по спадковому праву, у якому зазначила, що оскільки ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в нотаріальну контору в установлений законом строк не подав, на день смерті з нею не був зареєстрований за однією адресою, тому пропустив строк для прийняття спадщини. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру № 70472285 від 31.10.2022 року, спадкова справа до майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась. Відповідно до ст. 1272 ЦК України рекомендувала ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
21.10.2022 року за № 256 Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видана довідка про те, що він дійсно проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку своєї бабусі ОСОБА_2 , за якою здійснював догляд до дня її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав  для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини. При цьому обставини, на які посилався ОСОБА_1 як на підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на переконання суду не є поважними, тобто такими, що унеможливили чи в інший спосіб перешкодили йому вчасно реалізувати своє право на подання заяви про прийняття спадщини, а відтак не можуть бути визнаними об`єктивними перешкодами для здійснення такої дії.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із наступного:
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ч. 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Відповідно до ч. 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.
Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Судом було встановлено,  що позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини 31.10.2022 року , тоді як спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 
1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 
2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 та від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
З урахуванням вищенаведеного, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Разом з тим, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції зазначав, що звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 як на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилався на те, що на початку березня 2022 року він звернувся до нотаріуса Бурлаченко О.Г. для оформлення спадщини, однак на той час у зв`язку із запровадженням воєнного стану в України нотаріальні реєстри не працювали. Приблизно через місяць він знову звернувся до нотаріуса, втім помічник нотаріуса роз`яснила, що оскільки він проживав із спадкодавицею на день смерті, тому фактично прийняв спадщину та може оформити її у будь-який час. Крім того помічник нотаріуса зазначила, що внаслідок введення воєнного стану в Україні строки видачі свідоцтв про право на спадщину продовжено на чотири місяці, відтак раніше ніж через десять місяців з дня смерті спадкодавці документи на спадкове майно не можуть бути видані. Такі доводи позивача не були прийняті судом першої інстанції  оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача не надано.
Крім того, в обґрунтування позову, позивач посилався на те, що постійно проживав разом із бабусею ОСОБА_2 в одному житловому будинку без реєстрації місця проживання, тому вважав, що спадщину фактично прийняв. Однак, в цій справі позивач не заявляв вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, а факт його постійного проживання разом із спадкодавицею ОСОБА_2 на час відкриття спадщини не стосується предмета доказування у спорі про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції було враховано правовий висновок,  викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, у якому зазначено, що: «з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин частину третю статті 1268 ЦК України і безпідставно зазначили як встановлену обставину факт прийняття позивачем спадщини у зв`язку з його постійним проживанням з 2011 року і на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, так як вказана правова норма може бути застосована до правовідносин, пов`язаних з визнанням права власності на спадкове майно спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини (у випадку оспорення такого права іншими особами та відсутності беззаперечних доказів такого проживання для отримання свідоцтва про право на спадщину). Відповідно, під час розгляду справи про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не підлягає встановленню факт постійного проживання позивача із спадкодавцем».
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції зазначив, що з огляду на предмет і підстави позову, у цій справі не підлягає встановленню факт постійного проживання позивача із спадкодавицею.
Водночас суд першої інстанції зауважив,  що у разі встановлення факту постійного проживання із спадкодавицею, позивач не буде позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування.
Окрім наведеного, позивач як на ще одну із перешкод своєчасного подання заяви про прийняття спадщини посилався на встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Втім судом першої інстанції не було взято до уваги  цю обставину, оскільки, з огляду на положення пункту 3.5 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, позивач не був позбавлений можливості направити заяву про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку.
Також, судом першої інстанції не було встановлено обставин, що перешкоджали позивачу через запровадження в Україні воєнного стану своєчасно звернутись до нотаріуса в межах строку, встановленого законом, адже сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до нотаріуса позивачем у визначений законом строк у зв`язку із запровадження такого на переконання суду  не може вважатись поважною причиною пропущення строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини.
Суд вважав слушними твердження представника відповідача про те, що у період з часу відкриття спадщини й до спливу строку, встановленого законом для її прийняття, на території Тетієва та Тетіївського району жодні бойові дії не велися, відтак фактичних  перешкод у позивача своєчасно звернутися до нотаріуса не було.
Судом першої інстанції також не було взято до уваги посилання на те, що відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється, оскільки законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини. Внаслідок чого, пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.
Такий висновок був викладений Верховним Судом у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21.
З вищевказаними твердженнями та висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. Жодного нового аргументу по суті справи у своїй апеляційній скарзі апелянт не навів та зазначив лише ті обставини, які вже були оцінені судом. При цьому колегія суддів апеляційного суду погоджується із твердженнями суду першої інстанції щодо того, що ті обставини, які наводить апелянт, або не підтверджуються матеріалами справи, або ж не свідчать про існування непереборних перешкод, які завадили позивачу подати вчасно заяву.
Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта про постійні повітряні тривоги у спірний період як обґрунтування неможливості звернення до нотаріуса. З відкритих джерел вбачається, що в Тетіївському районі Київської області в зазначений період дійсно оголошувалися повітряні тривоги, але не кожен день, відтак, апелянт мав можливість в ці дні звернутися до нотаріальної контори. При цьому у вказаний період (зі слів його ж представника в судовому засіданні в апеляційній інстанції) апелянт продовжував працювати, не залишав ні місця проживання, ні місця роботи, що з точки хору колегії суддів апеляційного суду додатково свідчить про можливість ним вчасно звернутися до нотаріальної контори.
Щодо твердження апелянта про невеликий термін пропуску строку, апеляційний суд вважає дані доводи неналежними, оскільки:
По-перше: позивач пропустив декілька місяців, що не може вважатися незначним строком;
По-друге: сама по собі така обставина без наявності інших підстав не може обумовлювати наявності підстав для поновлення строку. 
Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що відсутність підстав для поновлення строку для прийняття спадщини не перешкоджає позивачу в можливості набуття спадщини в іншому порядку, за умови наявності тих обставин, які він зазначає у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько