ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3943/23 Справа № 216/4270/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - ХОМИК І. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/4270/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центрально-міська районна в місті рада про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року та додаткове рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року, головуючий суддя Хомик І.І., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-міська районна в місті рада про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 2015 року, який був розірваний рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.11.2021 року. Від шлюбу позивач з відповідачкою мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, між позивачем та відповідачем шлюбні відносини були припинені ще з червня 2021 року. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним та його батьками. Потім відповідачка виїхала із квартири, коли вони ще мешкали разом, забрала дитину та переїхала жити до співмешканця. У цей час позивач був позбавлений права спілкування з дитиною та участі у його вихованні. Під час розгляду питання виконкомом Інгулецької районної у місті ради за зверненням позивача 28.09.2021 щодо визначення способу його участі у вихованні дитини, відповідачка подала письмову заяву, в якій виклала пропозицію передати дитину на виховання позивачу та для спільного проживання. З цього часу, як зазначає позивач, відповідачка більше року не зустрічається із сином, не приймає участі у його вихованні та лікуванні, не цікавиться станом його здоров`я, не надає матеріальної допомоги. Крім того, дитина має вади розвитку, тому потребує посиленого лікування та догляду. Син сторін, ОСОБА_4 , отримав статус дитини-інваліда. Дитина відвідує комунальний заклад дошкільної освіти комбінованого типу № 4. Мати дитини не з`являлася до дитячого закладу, не приймає участі у його вихованні, не навідує дитину хоча відповідачу відоме місце проживання сина. Вихованням дитини займається позивач та його батько, які мешкають разом за адресою реєстрації. З моменту передання дитини на виховання з жовтня 2021 року, відповідачка не цікавиться дитиною, його станом здоров`я, умовами проживання, не приймає участі у навчально-виховному процесі сина, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків матері. Позивач вважає, що залишаючись матір`ю для дитини, відповідачка має можливість обмежувати дитину у її правах та зловживати своїми батьківськими правами. Тому, позивач просить суд позбавити батьківських прав відповідачку відносно сина, стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина у розмірі частини з усіх її доходів але не менш встановленого законом мінімуму з моменту звернення до суду, та витрати по справі.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року, з урахуванням додаткового рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеними судовими рішеннями, позивач подав апеляційні скарги в яких просив рішення та додаткове рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних скарг позивач зазначив, що син має вади розвитку, потребував та потребує посиленого піклування та догляду. Відповідачка самоусунулась від його лікування, створювала перешкоди у реалізації прав дитини. Без дозволу матері він не може звернутись до медичного закладу, а дитина – отримувати медичну допомогу. Відповідачка з моменту передання дитини у жовтні 2021 року не цікавиться нею, її здоров`ям, умовами проживання, не проявляє батьківських почуттів. При цьому, до передачі дитини, відповідачка заважала позивачу спілкуватись з сином. Він же не чинив відповідачці перешкоди у спілкуванні з сином. Вважає, що суд безпідставно відмовив у позові про позбавлення відповідачки батьківських прав.
Також йому необґрунтовано було відмовлено у стягненні аліментів, оскільки дитина перебуває на його утриманні, а відповідачка самоусунулась від її утримання. При цьому остання дійсно почала відвідувати дитину, приносити продукти харчування та надавати кошти у розмірі 600 грн. Однак ця допомога не сприймається як обов`язок та залежить від її бажання, носить тимчасовий характер - на період розгляду справи в суді. 

Від відповідачки надійшов відзив, у якому вона просила рішення залишити без змін, а скарги без задоволення. В обґрунтування зазначила, що ще до розірвання шлюбу вона (відповідач) проживала з сином окремо від позивача у своїй квартирі. Проживаючи окремо, вона влаштувала сина у дитячий садок. Відповідно до характеристики виховательки, вона є турботливою матір`ю, батько натомість жодного разу не з`являвся у заклад. Відповідачка не чинила позивачу перешкоди у спілкуванні з сином. Дитина переїхала до позивача у жовтні 2021 року, оскільки відповідач робила ремонт у квартирі і цей переїзд носив тимчасовий характер. Не зважаючи на домовленості, позивач та його батько чинять перешкоди у спілкуванні з сином. У лютому 2022 року відповідач завершила ремонт, однак з початком повномасштабного вторгнення позивач з сином переїхали до іншого міста, про що вона дізналась від сусідів. Після повернення сина до Кривого Рогу відповідач проводить час з сином, бере участь у його вихованні. Відповідач виконувала всі батьківські обов`язки, поки позивач не почав їй перешкоджати. 

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти доводів скарги. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача підлягають частковому задоволенню, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 4.10.2015 року, під час перебування сторін у шлюбі, у них народився син - ОСОБА_3 , матір`ю якого записана відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 23 жовтня 2021 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 03.12.2021, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище набуте у шлюбі « ОСОБА_5 ».
Дитина, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Але актом обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 28.10.2021 встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживає за реєстрацією: ОСОБА_3 , 2015 р.н., разом з батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , 1993 р.н., з червня 2021 року не проживає за даною адресою. Власником вказаної квартири є батько позивача ОСОБА_7 .
Згідно акту обстеження квартири у житловому приміщенні за вказаною вище адресою від 29.09.2022р. встановлено, що ОСОБА_1 , 1986 р.н., проживає за реєстрацією, ОСОБА_3 , 2015 р.н., проживає за реєстрацією разом з батьком та знаходиться на його утриманні. ОСОБА_2 , 1993 р.н., з червня 2021 року не проживає за даною адресою та у вихованні дитини не приймає участі.
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Інгулецької районної у місті ради про визначення способів участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 №15 від 06.10.2021р., за зверненням позивача, у зв`язку із наданням відповідачкою ОСОБА_2 письмового пояснення, в якому вона не заперечувала проти передачі малолітнього сина ОСОБА_4 , батькові для спільного проживання, рекомендовано позивачу звернутися до ЦНАП «Віза» з питання про відкликання його заяви про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки відповідачка по справі не заперечувала проти проживання сина з батьком.
Згідно довідки Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №4 Криворізької міської ради №92 від 08.09.2022р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує комунальний заклад (ясла-садок), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з 18.10.2021р.. Вихованням та опікою дитини займається батько ОСОБА_1 та дідусь ОСОБА_7 ..
Заперечуючи проти позовних вимог, та на підтвердження викладених обставин у своєму відзиві, відповідачем надано до суду договір дарування квартири від 16.02.2021р. та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно інформації про право власності, відповідачу – ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно наданого відповідачем акту обстеження умов проживання від 16.11.2022р., відповідачем в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 створено умови для перебування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
Відповідно до характеристики, виданої вихователем малолітнього ОСОБА_4 , за підписом директора КЗ «Дошкільний заклад (яслі-садок) комбінованого типу № 101» КМР», Відповідач по справі приділяє достатньо уваги вихованню дитини. За час перебування дитини в садочку з 01.07.2021 по 18.10.2021, відповідачка зарекомендувала себе як відповідальна, неконфліктна, постійно виконувала рекомендації з питань виховання та навчання дитини. Тато жодного разу не з`явився, участі у вихованні та навчанні не приймав.
У наданому до суду висновку виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що відповідачка разом зі своїм сином 26.06.2021р. виїхала із квартири АДРЕСА_4 , в якій вона проживала з позивачем, до квартири АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 не перешкоджала спілкуванню батька з сином. Позивач на вихідні дні забирав сина до свого місця проживання. 07.10.2021р. батьки між собою домовилися про проживання малолітнього сина з батьком на період проведення відповідачкою ремонтних робіт у квартирі з метою створення належних умов для проживання і виховання дитини. У лютому 2022 року відповідачка завершила ремонтні роботи у квартирі, але повернути на виховання сина не змогла, оскільки позивач чинив їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. За заявою ОСОБА_2 було прийнято рішення виконкому районної у місті ради від 21.12.2022р. № 331 «Про визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_3 ». Відповідно до вказаного рішення, відповідачка щоп`ятниці бачиться із дитиною. Вона має бажання забрати дитину до місця свого проживання та займатися його вихованням.
Відповідачкою до суду першої та апеляційної інстанції надані квитанції за березень- червень 2023 року, згідно яких вона перераховувала позивачу грошові кошти на суми до 700 грн., з приміткою «для дитини».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що  поведінка відповідача дає підстави вважати, що остання не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином. Крім того, із пояснень позивача вбачається, що відповідач добровільно бере участь в утриманні дитини, як в грошовій так і в натуральній формі, та відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати/батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають: один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
В статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. 

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав, визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

В даній справі суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що позивачем не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні їх сина і умисне ухилення від їх виконання.
В свою чергу, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Крім того, сам позивач визнає, що ОСОБА_2 виявляє бажання спілкуватись з сином, привозить продуктові набори, 
Зазначене не може свідчити про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Згідно з частиною 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Органом опіки також встановлено недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з урахуванням того, що вона планує забрати сина до себе та займатись його вихованням. 
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально  можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В даному випадку, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині вимог про позбавлення батьківських прав врахував, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, позивач не довів підстав, визначених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними.

Доводи апеляційної скарги у зазначеній частині аналогічні доводам, зазначеним у позовній заяві, були предметом аналізу при розгляді справи у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини апеляційний суд виходить з наступного.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до положень статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Оскільки у даній справі встановлено, що мати дитини з нею не проживає, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від її (відповідачки) доходу або у твердій грошовій сумі за вибором батька (позивача), разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд не врахував, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач виконує свій обов`язок щодо утримання сина регулярно та у достатньому розмірі чи сторони мають відповідну домовленість з цього приводу, яка виконується. Крім того, надані відповідачем квитанції свідчать про те, що вона почала перераховувати грошові кошти лише після подання позову, що не підтверджує сумлінного виконання обов`язку з утримання дитини на протязі часу з якого дитина мешкає з позивачем.
Встановивши, що ОСОБА_4 тривалий час проживає окремо від матері, знаходиться на утриманні позивача, суд помилково відмовив у задоволенні позову у цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 жовтня 2022 року (дня подання позовної заяви) і до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів та додаткове рішення скасувати із задоволенням позову у цій частині. В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Задовольняючі апеляційну скаргу позивача частково, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір» та того, що позивач звільнений від сплати судового збору щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави суму судового збору у розмірі 992,40 грн., що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та суму судового збору у розмірі 1488,60 грн., що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центрально-міська районна в місті рада, про стягнення аліментів, та додаткове рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центрально-міська районна в в місті рада про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп., що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та судовий збір у розмірі 1488 (тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 коп., що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 26 липня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв