ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" вересня 2023 р.           Справа№ 910/4572/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Козир Т.П. 
 
при секретарі судового засідання Мельничук О.С.,
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явились,
від відповідача - Корбут Л.П.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги 
Державного агентства резерву України
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року
у справі №910/4572/23 (суддя Плотницька Н.Б.)
За позовом Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України
до     Державного агентства резерву України
про стягнення 1 056 963 грн. 80 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році Державне підприємство "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 1 056 963 грн. 80 коп.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 14.01.2009 року № юр-2зб/360-2009 не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 року по справі № 910/6212/22, у зв`язку з чим за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань позивачем нараховано 855 266 грн. 06 коп. інфляційних втрат та 201 697 грн. 74 коп. 3 % річних.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України 855 266 грн. 06 коп. інфляційних втрат, 201 697 грн. 74 коп. 3 % річних та 15 854 грн. 46 коп. витрати по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Державне агентство резерву України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, в якому неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Зокрема на думку скаржника місцевий господарський суд безпідставно залишив без уваги застереження про застосування ст. 625 Цивільного кодексу України до грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Також на думку скаржника судом першої інстанції не було враховано норми Закону України «Про державний матеріальний резерв» та постанову Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року №532 та самого Порядку відшкодування витрат за відповідальне зберігання, а саме те, що ними не передбачено стягнення збитків, завданих інфляцією та 3% річних. Крім того скаржник звертає увагу, що положеннями Бюджетного кодексу України, яким зокрема регулюються відносини виконання бюджетів та відповідно сплати бюджетних коштів, також не передбачено можливості обтяження витрат державного бюджету нарахуванням 3% річних та інфляційних втрат. Й наостанок скаржник вважає, що зі змісту рішення місцевого господарського суду не вбачається, що судом першої інстанції було перевірений наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді ОСОБА_1., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 року встановлювався строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки шляхом звернення з заявою про поновлення строку з зазначенням поважності причин пропуску такого строку. 
25.07.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Державного агентства резерву України  надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2023 року, у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, сформовано для розгляду справи №910/4572/23 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Козир Т.П., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4572/23.
04.09.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/4572/23.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року у справі №910/4572/23, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року у справі №910/4572/23 та призначено розгляд справи на 27.09.2023 року.
В судовому засіданні 27.09.2023 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засіданні повідомлений належним чином.
Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача. 
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 року у справі № 910/6212/22, що набрало законної сили 06.12.2022 року, встановлено факт наявності у Державного агентства резерву України заборгованості за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 14.01.2009 № юр-2зб/360-2009 за період з січня по грудень 2020 року, з жовтня по грудень 2021 року та з січня по травень 2022 року в розмірі 4 036    166 грн. 40 коп.
Також, під час розгляду справи №910/6212/22 було встановлено, що 14.01.2009 року між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (правонаступником якого, з урахуванням Указу Президента України від     09.12.2010 року № 1085/2010, є Державне агентство резерву України) та Державним підприємством "Охтирський комбінат хлібопродуктів" укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/360-2009 (далі - Договір), за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією. Зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача. (а.с. 6-8).
Пунктами 3.1, 3.2 Договору на відповідача покладено обов`язок відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на означені цілі, а також контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан.
Відповідно пункту 4.1 Договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Умови пункту 4.2 Договору встановлюють, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між поклажодавцем та зберігачем.
Додатковою угодою від 27.04.2021 року № 26 сторони Договору внесли зміни до пункту 4.1 цього правочину, виклавши його у новій редакції, за якою Держрезерв відшкодовує витрати зберігача, пов`язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, а саме зерна, виходячи з розрахунку - 30,00 грн. (у т.ч. ПДВ) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок зберігача.
У пункті 2 цієї Додаткової угоди від 27.04.2021 року № 26 сторони Договору погодили, що її умови застосовуються до відносин, які виникли до моменту її підписання, і діють з 01.01.2021 року до 31.12.2021 року.
Крім того, у Додатковій угоді від 27.04.2021 року № 27 сторони Договору погодили розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей державного резерву на 2021 рік в сумі 2 421 699,84 грн. (з ПДВ) та передбачили, що оплата здійснюється на підставі актів на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву.
За змістом пункту 3 Додаткової угоди від 27.04.2021 року № 27 її умови також застосовуються до відносин, які виникли до моменту її підписання, і діють з 01.01.2021 року до 31.12.2021 року.
Відповідно до пункту 7.3 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей.
Наказом Державного агентства резерву України від 29.01.2016 року № 14 "Про встановлення розміру відшкодування витрат на зберігання 1 тонни зерна державного резерву підприємствам системи державного резерву" з 01.02.2016 року встановлено розмір витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, що належать до сфери управління Держрезерву, у розмірі 30,00 грн. (з урахуванням ПДВ) за зберігання однієї тони в місяць. Означеним наказом керівників державних підприємств, що належать до сфери управління Держрезерву, зобов`язано забезпечити щомісячне надання до Держрезерву, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, належним чином оформлених документів щодо відшкодування витрат за зберігання зерна згідно з його фактичною наявністю, а саме: акт на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву; рахунок нарахування витрат за зберігання зерна державного резерву; звіт про наявність зерна державного резерву. 
Отже, під час розгляду справи №910/6212/22 судом було встановлено, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо оплати вартості послуг зберігання зерна за Договором у період з січня по грудень 2020 року, з жовтня по грудень 2021 року та з січня по травень 2022 року, заборгувавши таким чином позивачу 4 036 166,40 грн. Докази, які свідчать про оплату відповідачем погодженої сторонами вартості означених послуг за цей період на час розгляду даного спору по суті, у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідачем не виконано грошового зобов`язання за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 14.01.2009 року № юр-2зб/360-2009 встановленого рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 року у справі № 910/6212/22, тому позивач вважає, що має право на захист майнових прав та інтересів пов`язаних з відшкодуванням матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, на отримання компенсації (плати) від відповідача за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати позивачу, у зв`язку з чим позивачем, за загальний період прострочення з 01.01.2020 року по 31.05.2022 року, нараховано 855 266 грн. 06 коп. інфляційних втрат та 201 697 грн. 74 коп. 3 % річних.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 Цивільного кодексу України і ст. 230 Господарського кодексу України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України), а тому дата сплати основної заборгованості і буде датою, коли зобов`язання по сплаті основного боргу припинилося.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Зважаючи на викладене, інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України.
Однак, в даному випадку необхідним є встановлення початку прострочення виконання відповідачем основного зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).
Статтею 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" встановлено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.
Колегія суддів зазначає, що ані умовами договору №юр-2зб/360-2009 від 14.01.2009 року, ані нормами Закону України "Про державний матеріальний резерв" не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
При цьому, статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою. 
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 23.10.2018 року у справі №910/17838/17.
Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 року у справі №910/6212/22 вбачається, що листом від 10.06.2022 року № 196/1 позивач звернувся до Державного агентства резерву України з вимогою про сплату наявної у відповідача заборгованості за Договором у розмірі 4 036 166,40 грн. у семиденний строк від дня пред`явлення цієї вимоги (з моменту отримання даного листа).
У відповідь на цю вимогу відповідач направив на адресу Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" лист від 18.07.2022 року № 1155/0/4-22, в якому повідомив зберігача про відсутність можливості задовольнити претензійні вимоги позивача з огляду, зокрема, на те, що у переліку платежів, які здійснює Казначейство за видатками спеціального фонду в особливому режимі в умовах воєнного стану, не передбачено відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей державного резерву.
Листом від 11.07.2022 року № 241 позивач направив на адресу Державного агентства резерву України вищенаведені акти на відшкодування витрат на зберігання зерна державного резерву за 2020-2021 роки та січень-травень 2022 року в двох примірниках, відповідні розрахунки нарахування витрат за зберігання зерна протягом наведених періодів, а також акт звірки взаєморозрахунків за Договором.
При визначенні строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування  витрат на зберігання зерна необхідно керуватися положеннями  ст.530 Цивільного кодексу України з урахуванням нормативних строків пересилання поштових відправлень, які затверджено наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013 року, з огляду на те, що рахунки-фактури виставлялись позивачем засобами поштового зв`язку. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що строк відшкодування Державним агентством резерву України витрат Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України на зберігання зерна на загальну суму 4  036  166, 40 грн. станом на момент розгляду справи №910/6212/22 настав.
Водночас, матеріали справи не місять доказів отримання відповідачем листа №241 від 11.07.2022 року.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні акти на відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву.
Також, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 року №910/6212/22 не вбачається точного моменту отримання відповідачем вимоги про сплату заборгованості, й відповідно встановлення початку прострочення виконання відповідачем основного зобов`язання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку початок прострочення виконання відповідачем основного зобов`язання може починатися не раніше червня - липня 2022 року, враховуючи звернення позивача у вказані місяці.
Однак, позивач у даній справі просить стягнути з відповідача за загальний період прострочення з 01.01.2020 року по 31.05.2022 року, нараховані 855 266 грн. 06 коп. інфляційні втрати та 201 697 грн. 74 коп. 3 % річних.
При цьому, із розрахунку позивача, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що позивач на кожний окремий період, а саме з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, з 01.10.2021 року по 31.12.2021 року, з 01.01.2022 року по 31.05.2022 року вказує всю заборгованість в розмірі 4  036  166, 40 грн. (а.с. 14-16).
Колегія суддів звертає увагу, що позивач визначив початком прострочення виконання відповідачем основного зобов`язання січень 2020 року, водночас як встановлено вище, позивач вперше звернувся до відповідача із вимогою про сплату основної заборгованості тільки у червні 2022 року.
При цьому, як вбачається із розрахунку позивача період нарахування інфляційних втрат та 3% річних закінчується 31.05.2022 року, тобто в момент коли по суті початок прострочення виконання відповідачем основного зобов`язання ще не настав.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Щодо доводів скаржника стосовно не врахування місцевим господарським судом спеціального законодавства у сфері державного матеріального резерву, зокрема, Закону України "Про державний матеріальний резерв" та постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 "Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву" колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 викладено правову позицію про те, що якщо Цивільний кодекс    України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми Цивільного кодексу України.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року у справі №910/4572/23 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, скарга Державного агентства резерву України підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

постановив:

1.   Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року у справі №910/4572/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 року у справі № 910/4572/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким:
« 1. У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.»

3. Стягнути з Державного підприємства "Охтирський комбінат хлібопродуктів" Державного агентства резерву України (42700, Сумська область, місто Охтирка, вулиця Армійська, будинок 11, ідентифікаційний код 00956031) на користь Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ідентифікаційний код 37472392) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 23  781 (двадцять три тисяч сімсот вісімдесят одну гривню) 69 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4572/23.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.09.2023 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                Т.П. Козир