Справа № 460/2409/14-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1033/23                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б.
з участю: представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» – Підгородної І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2014 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31 березня 2014 року комісією, в складі працівників ДТГО «Львівська залізниця» та представників Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області виявлено, що на 3 км + 400 м – 3 км + 420 м дільниці Рясне-Кар`єрна, з лівої сторони за ходом, при ширині смуги відведення залізниці 80 м, на відстані 24 м від осі під`їзної колії на земельній ділянці смуги відведення залізниці знаходиться шість тимчасових дерев`яних господарських будівель, огороджених дерев`яною огорожею. Право Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користування вищезазначеною земельною ділянкою визначено «Планом границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги в административных границах Брюховичского, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовской области 1950 года», який є містобудівною документацією, що використовується, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Стверджує, що у нього виникло право на спірну земельну ділянку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», таке не було припинене, а реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Зазначає, що до земель залізничного транспорту належать землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури, надані підприємствам, установам, організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Вважає, що вищезазначена земельна ділянка смуги відведення без попереднього її вилучення самовільно зайнята ОСОБА_1 , незважаючи на те, що землі транспорту відносяться до земель спеціального призначення щодо яких встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок. Вказує, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. 
З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 3 км + 400 м – 3 км + 420 м, з лівої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна, шляхом демонтажу сітчастої огорожі та 6 тимчасових дерев`яних господарських будівель, які розміщена на цій земельній ділянці.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» відмовлено.
Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що висновки суду першої інстанції про те, що ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права користування спірною земельною ділянкою є безпідставними, оскільки обставини набуття земельною ділянкою в межах смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської області статусу державної форми власності та її належність до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, грунтуються на визначеному законом юридичному факті. Зазначає, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на земельну ділянку не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Вважає, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів, рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. Вказує, що не надавало згоди на вилучення оспорюваної земельної ділянки та не подавало заяви про відмову від права користування цією земельною ділянкою, а відтак така не вилучалася на користь інших осіб. Наголошує, що в законодавстві відсутня вимога щодо обов`язкового виготовлення ним державного акту на право користування земельною ділянкою, а серед підстав припинення прав користування земельними ділянками відсутня така підстава як неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав. Звертає увагу, що довідка з плати за землю не є тим документом, який встановлює межі земельної ділянки, за яку здійснюється плата, а податкова декларація лише засвідчує факт виконання землекористувачем обов`язку щодо сплати за землю. З наведених підстав просить скасувати рішення суду повністю і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» – Підгородної І.М.на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку площею 10.8 га, і що саме відповідачка, яка, як вважає позивач, користуючись спірною земельною ділянкою, чинить позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в межах смуги відведення залізниці. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Пунктом «б» частини 4 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визнаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплюючими насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ч. 1 ст. 23 Закону України «Про транспорт»). Ці норми закону кореспондуються з положеннями ст. 68 Земельного Кодексу України.
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15-ц, Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц.
Правовий аналіз ст. 68 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений Законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги в административных границах Брюховичского, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовской области 1950 года».
Смуга відведення – це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо ( частина 6 Закону України «Про залізничний транспорт»).
Розміри та внутрішня структура земельних ділянок лінійної частини залізничного транспорту визначаються відповідно до СН 468-74 «Норми відведення земель для залізниць», затверджених Держбудом СРСР 19 грудня 1974 року.
Норми встановлюють ширину смуг земель, які відводяться для залізниць колії 1520 мм загальної мережі і колії 1520 і 750 мм зовнішніх під`їзних шляхів промислових сільськогосподарських і лісозаготівельних підприємств. Ширина смуги відведення визначається в залежності від висоти насипу для залізниць колії 1520мм і 750 мм.
З долученого до матеріалів справи «Плану границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги в административных границах Брюховичского, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовской области 1950 года» вбачається, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення, що становить 80 метрів, підтверджується матеріалами справи.
Довідкою № 816 від 05 лютого 2014 року, виданою відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області, підтверджується, що згідно з річним звітом по формі 6-ЗЕМ станом на 01 січня 2014 року за Дистанцією колії «Підзамче» (ПЧ-2) рахуються земельні ділянки Рясне-Руської сільської ради, площею 10,8 га в межах населених пунктів на праві постійного користування.
З акту обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року, складеним комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО – ОСОБА_2 , начальника сектора майнових та земельних ресурсів Львівської дирекції залізничних перевезень відокремленого підрозділу «Львівська дирекція залізних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» – Коханця Т.А., провідного інженера відділу земельних ресурсів служби з управління майновими та земельними ресурсами ДТГО «Львівська залізниця» – ОСОБА_3 , інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу «Підзамчівська дистанція» ДТГО «Львівська залізниця» – ОСОБА_4 , за участю голови Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області Смокровської Е.П., спеціаліста-землевпорядника Рясне-Руської сільської ради Сухецької Є.М. та мешканців села Рясне-Руська ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , вбачається, що за результатами обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах населеного пункту на території Рясне-Руської сільської ради на 3км+400м – 3км+420м, з лівої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна, на відстані 24 м. від осі під`їзної колії виявлено 6 тимчасових дерев`яних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , протяжністю 20 м., належних ОСОБА_1 , які загородженні дерев`яною загорожею. 
Відстань до житлової будівлі даної особи комісією не встановлено по причині відсутності доступу до даного об`єкту. Участь в обстеженні взяли ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та мешканці села Рясне-Руська ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які від підписання акту відмовились, причини не підписання вказаними особами акту обстеження в акті не зазначені.
Відповідно до ст. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.
Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року (в редакції чинній на момент складення акту від 31.03.2014 року), Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Аналізуючи зміст акту обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не залучено до проведення обстеження, обмірів земель Акціонерного товариства «Українська залізниця» на ділянці залізниці Рясне-Кар`єрна на 3 км + 400 м – 3 км + 420 м в межах території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області представника контролюючого органу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який зазначив, що акт обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року складений комісією, до участі у якій не був залучений уповноважений суб`єкт, якому законом надано право здійснювати державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства.
Що стосується незалучення до складу комісії власника земельної ділянки, яким на території Рясне – Руської сільської ради Яворівського району Львівської області є сільська рада, то як вбачається з акту голова Рясне – Руської сільської ради Яворівського району Львівської області Смокоровська Е.П. є членом комісії, однак акт від 31 березня 2014 року не підписала.
На думку колегії суддів, акт обстеження земельної ділянки від 31 березня 2014 року, не є достатнім та беззаперечним доказом зазначеної в акті інформації про те, що шість тимчасових приміщень на спірній земельній ділянці, розташовані саме в межах земельної ділянки площею 10.8 га, і що ці приміщення належать саме ОСОБА_1 і саме нею використовуються, і що саме ОСОБА_1 встановлена загорожа, про демонтаж якої звернувся позивач.
Тобто, звернувшись з позовними вимогами до ОСОБА_1 , позивачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, що саме ОСОБА_1 користується спірною земельною ділянкою, і що саме вона встановила на земельній ділянці дерев`яну загорожу. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, АТ «Українська залізниця» покликається на те, що земельна ділянка, щодо якої позивач звернувся про усунення перешкод у її користуванні, знаходиться в межах земельної ділянки площею 10.8 га, що передана позивачу у постійне користування, однак, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянкав межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 3 км + 400 м – 3 км + 420 м, з лівої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна, накладається на земельну ділянку площею 10.8 га, що передана АТ «Українська залізниця» у постійне користування.
Колегія суддів не може не погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем без жодних на те правових підстав зроблено висновок про самовільне зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки та всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів про порушення саме ОСОБА_1 прав АТ «Українська залізниця», як постійного землекористувача земельною ділянкою площею 10.8 га.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця», оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження порушення саме ОСОБА_1  прав чи охоронюваних законом інтересів позивача суду не надано, позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами наявність накладення спірної земельної ділянкив межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 3 км + 400 м – 3 км + 420 м, з лівої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна на земельну ділянку площею 10.8 га, не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували, яка саме ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї ділянки відповідачем.
А відтак, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову АТ «Українська залізниця».
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у Акціонерного товариства «Українська залізниця» документів на користування спірною земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, визначеного законом, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки право позивача на користування земельною ділянкою смуги відведення ніким не оспорюється, а підставами для відмови у задоволенні позову є недоведеність порушення саме відповідачем прав позивача. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» – залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 06.07.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк