ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 серпня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/4827/22
Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/913/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2023 року (проголошено о 12:29, повний текст складено 25.04.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:
1) позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2) стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн щомісячно, але не менше мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, встановленого законодавством, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;
3) стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 992,40 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 12.11.2019 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.09.2021 розірвано. Сторони від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька проживає та зареєстрована разом з позивачкою.
Зазначала, що за час перебування у шлюбі та після припинення шлюбних відносин, відповідач вихованням та розвитком дитини не займався, участі в житті доньки не брав, коштів на її утримання не надав. Після травня 2021 року жодного разу не відвідував дитину, не цікавився її життям та розвитком, станом здоров`я, тобто фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню доньки. 

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.04.2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16.08.2022 і до досягнення дитиною повноліття.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.
Рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу, в іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.04.2023 - залишити без змін. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачкою доведено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки, що полягає, зокрема, у тому, що він: не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливало на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу; не створював умов для отримання нею освіти. 
Позивачка звертає увагу на те, що відповідачем подавався зустрічний позов про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини, він стверджував, що не є батьком дитини, за його клопотанням була проведена генетична експертиза, якою беззаперечно встановлено факт біологічного батьківства відповідача. Лише після цього ОСОБА_2 змінив свою позицію  щодо дитини.  
Наголошує, що розірвання шлюбу, наявність малолітньої дитини та створення нею нової сім`ї свідчить не про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, а навпаки - про їх наявність. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та надуманість. 
Зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 дублює текст позовної заяви, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України не зазначає в чому саме полягає незаконність або необґрунтованість оскаржуваного нею судового рішення, які саме обставини, що мають значення для справи судом були встановлені неправильно або неповно. 
Указує, що коли у позивачки з`явився новий чоловік, вона почала забороняти бачитися з дитиною, через таку поведінку він не хотів травмувати дитину. 
Наголошує, що добровільно матеріально допомагав дитині, перераховував на картковий рахунок колишньої дружини грошові кошти. 
Звертає увагу на те, що після ухвалення судом першої інстанції рішення, позивачка в категоричній формі відмовила у зустрічах з дитиною, у зв`язку з чим він звернувся 11.05.2023 до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради з відповідною заявою про визначення способів спілкування з дитиною та її вихованні, яка на даний час знаходиться на розгляді. 

Вислухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника - адвоката Красненка Ю.В., які підтримали апеляційну скаргу, відповідача та його представника - адвоката - Мажугу О.В., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення останнього батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 . 

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення, зваживши на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 12.11.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.09.2021 розірвано (том 1 а.с. 9-10).
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 06.02.2020 серії НОМЕР_1 (том 1 а.с. 11).
Донька ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом з позивачкою ОСОБА_1 за адре¬сою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довід¬кою № 6605 від 07.07.2022, виданою Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (том 1 а.с. 14).
Відповідно до інформації, викладеної у довідках ДНЗ № 70 «Дюймовочка» Черні¬гівської міської ради Чернігівської області, виданих 08.07.2022 та 13.03.2023, ОСОБА_3 відвідує даний заклад з 14.09.2021, за весь час, що дитина перебуває в дошкільному навчальному закладі, батько, ОСОБА_2 , участі у вихованні дитини не приймає, з вихователями не спілкується, батьківські збори не відвідує, гроші за харчування не сплачує (том 1 а.с. 15, том 2 а.с. 11).
Згідно довідок Арт центру дитячого розвитку «Плюшеве дерево» від 12.07.2022 та 10.03.2023 ОСОБА_3 відвідує студію «Плюшеве дерево» в АДРЕСА_2 . Участь в організації дозвілля дитини, відвідування гуртка раннього розвитку належить мамі - ОСОБА_1 . Приводить і забирає з заняття дитину завжди мама, батько ОСОБА_2 не бере участі в організації дозвілля дитини та не забирає її після занять (том 1 а.с.16, том 2 а.с. 10 зворот).
Комунальне некомерційне підприємство «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради у відповіді на ад¬вокатський запит від 21.07.2022 за № 01-14/403 надало наступну ін¬формацію: 
- дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом КНП «Сімейна поліклініка» ЧМР з народження; 
- під час оглядів та/або у разі необхідності надання медичної допомоги, проведення профілактичних щеплень та лабораторних досліджень малолітня дитина приходить у супроводі матері ОСОБА_1 ;
- письмові згоди на надання медичної згоди (укладення декларації, про-ведення профілактичних щеплень тощо) надає мати дитини; 
- батько дитини ОСОБА_2 з дитиною до закладу не звертався, на огляди та проведення щеплень, лабораторних досліджень не приводив. Батько письмові дозволи (у випадках, коли такі дозволи вимагаються) не надавав;
- батько дитини ОСОБА_2 (особисто або письмово) до КНП «Сімейна поліклініка» ЧМР щодо стану здоров`я та розвитку ОСОБА_3 не звертався (том 1 а.с. 17).
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради «Про особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» №204 від 06.04.2023 затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітнього дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2 а.с. 44-45).
У вищезазначеному висновку констатовано, що ОСОБА_2 у своєму відзиві зазначив, що любить дочку, проводив спільно з нею вихідні дні, періодично зустрічається та в майбутньому бажає брати активну участь у вихованні ОСОБА_3 . ОСОБА_1 вчиняла перешкоди у спілкуванні з дитиною і дискредитує його в очах дочки, внаслідок чого ОСОБА_3 стала емоційно віддалятися. Наполягати на зустрічах ОСОБА_2 не вважав можливим через те, що піклувався про емоційний стан дитини, але брав і продовжує брати участь у матеріальному утриманні дочки, перераховував кошти на картку ОСОБА_1 та передавав їй особисто. 
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 21.03.2023, з`явилися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Батько дитини заперечував проти позбавлення його батьківських прав, наголошував на тому, що ОСОБА_1 запевнила його в тому, що ОСОБА_3 не є його дочкою. Це і стало причиною того, що він самоусунувся від виховання дитини. На даний час генетичною експертизою було підтверджено батьківство, тому ОСОБА_2 має намір активно долучатися до виховання, розвитку та матеріального утримання ОСОБА_3 . Мати дитини на засіданні комісії не заперечувала проти того, що ОСОБА_2 брав участь у матеріальному утриманні дочки. 
Згідно копій квитанцій від 11.06.2021, 31.08.2021, 12.09.2021, 11.08.2021, 26.09.2021, 03.08.2021, 10.01.2022, 31.12.2021, 27.12.2021, 19.12.2021, 13.12.2021, 06.11.2021 10.11.2021, 14.10.2021, 21.11.2021, 24.10.2021 ОСОБА_2 перераховував на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти (том 1 а.с. 202-204). 
11.05.2023 ОСОБА_2 звернувся до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради із заявою про встановлення графіку спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_3 (том 2 а.с. 91).
На підтвердження спілкування з дитиною ОСОБА_2 надав скріншоти фотографій з телефону, на яких зображена ОСОБА_3 разом з ним (том 1 а.с. 208-225).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. а ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей).
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно зі ст. 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 1-3 ст. 157 СК України).
Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».
Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звідси виходить, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13.04.2020 у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807ск21), від 03.08.2022 у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17 (провадження № 61-1858св22), від 13.03.2023 у справі № 215/3495/21(провадження № 61-1139св23) .
Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості та його поведінці, позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (справа «Хант проти України від 07.12.2006).
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України»).

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов`язками.
Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність передбачених ст. 164 СК України підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_13 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .  
З матеріалів справи та пояснень відповідача вбачається, що останній як батько, виявляє бажання до спілкування та виховання дитини, про що свідчить його звернення до органу опіки та піклування, зацікавленість у ході даної справи (присутність відповідача та/або його представника у судових засіданнях  суду першої та апеляційної інстанцій, подання документів, доказів, відзивів тощо) (том 1 а.с. 50-51, 81-82, 127-128, 200-227, 233-234, том 2 а.с. 47-49, 89-91, 98-99).
Колегія суддів вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав, що, до того ж, є крайнім заходом впливу, буде очевидно суперечити інтересам дитини.
Принцип якнайкращих інтересів дитини передбачає право мати і знати обох батьків, отримувати від них виховання, піклування та турботу, за відсутності при цьому дійсних і реальних підстав вважати, що таке буде суперечити інтересам дитини.
Зважаючи на те, що наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідача від виховання своєї малолітньої доньки, оскільки вони не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції ґрунтовно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розірвання шлюбу, наявність малолітньої дитини та створення нею нової сім`ї свідчить не про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, а навпаки - про їх наявність, оскільки не відповідають якнайкращим інтересам дитини. 
За встановлених обставин справи, а також неодноразового висловлення відповідача про бажання та можливість спілкуватися з донькою, виховувати її та піклуватись про неї, не знайшли свого підтвердження та не заслуговують на увагу посилання позивачки на доведеність факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для його скасування, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
  Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2023 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 03 серпня 2023 року. 

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 Н.В. Висоцька
                            
                                                                                           Н.В. Шитченко