ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року	Львів	Справа № 260/1105/23 пров. № А/857/12382/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року в справі №260/1105/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції – Гебеш С.А.,
час ухвалення рішення – 30.05.2023 року,
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                                  ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (далі – відповідач) в якому просив: 
1) визнати протиправним рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про відмову у задоволенні заяви власника житла ОСОБА_1 про зняття особи із задекларованого/зареєстрвоаного місця проживання від 15.02.2023 року в межах адміністративної послуги № 893291.
2) зобов`язати Виконавчий комітет Ужгородської міської ради повторно розглянути заяву власника житла ОСОБА_1 про зняття особи із задекларованого/зареєстрвоаного місця проживання від 15.02.2023 року в межах адміністративної послуги № 893291, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що зняття особи із зареєстрованого місця проживання у разі звернення власника житла приватної форми власності до органу  реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання особи, можливо лише у разі подання власником разом із відповідною заявою паспортних документів такої особи, а також за наявності, її військово-облікових документів. Разом з тим, твердить скаржник, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано неповнолітнього   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто 6-ти річну дитину, а позивач не є його батьком та законним представником, відтак існує також необхідність подання свідоцтва про народження такої дитини.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с. 5).
23 січня 2023 року Відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради видано довідку ОСОБА_1 , про те, що відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 станом на 23 січня 2023 року зареєстровані: ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
15 лютого 2023 року позивачем подано заяву до Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (через ЦНАП Ужгородської міської ради) про зняття із зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15 лютого 2023 року Відділом реєстрації місця проживання відмовлено у знятті із реєстрації місця проживання з підстав п. 4 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», що і слугувало підставою для звернення позивачем до суду.
Відмовляючи у знятті з реєстрації вищевказаних осіб із задекларовано/зареєстрованого місця проживання, відповідач вказав на те, що разом із заявою про зняття особи із задекларованого /зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, встановлених КМУ, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Вважаючи протиправними такі дії відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо можливості розгляду цієї справи за позовом ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства, враховує наступне. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом». 
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
У підпункті 4.2 пункту 4 Рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. 
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Слід зазначити, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.». 
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №813/1076/17 та від 14.11.2018 у справі №817/986/17. 
Зважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду як суд, уповноважений вирішувати юрисдикційні спори, сформувала відповідний підхід для розмежування юрисдикції, колегія суддів не вбачає підстав не застосовувати його.У справі, що розглядається, предметом спору є рішення про відмову у знятті із реєстрації місця проживання від 15 лютого 2023 року Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради.
Водночас предметом спірних правовідносин є зняття з реєстраційного обліку місця проживання осіб, а фактично, за своєю правовою природою, реалізація права особи на житло.
Апеляційний суд враховує, що у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Така правова позиція була неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 16 травня 2018 року (справа № 337/2535/2017), від 10 квітня 2019 року (справа № 826/3620/17), від 04 грудня 2019 року (справа № 820/212/18), від 19 лютого 2020 року (справа № 161/20662/18), у яких дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та скасування (зняття) з реєстрації місця проживання не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Також колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 522/20762/19, позовні вимоги у якій стосувалися визнання протиправними дій Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання та були розглянуті в порядку цивільного судочинства.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, із змісту адміністративного позову та матеріалів справи, характеру спірних правовідносин, видно, що позивач звернувшись до адміністративного суду з цим позовом, виразив незгоду з обставинами наявності зареєстрованого місця проживання в житлі останнього, громадян ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 й, відповідно, заявив вимоги подальшого зняття з реєстраційного обліку таких осіб, проведеного на підставі заяви власника житла, тобто спір стосується права користування житловим приміщенням, а тому має приватноправовий характер.
Таким чином, можна зробити висновок, що цей адміністративний позов спрямованим на захист власного права на житло.
Аналогічний підхід до праворозуміння спірних відносин наведений в постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року в справі № 420/13945/22.
Спір про зняття з реєстрації місця проживання в розглядуваній справі, може впливати на майнові права та інтереси залучених до розгляду справи третіх осіб та власника житлового будинка (квартири), тому, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень цей спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції зауважує про те, що у цій справі той факт, що відповідачем визначений Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.
 Відповідач у цих відносинах владних управлінських функцій не здійснює, а є органом, який виконує свої обов`язки щодо реєстрації місця проживання у відношенні з власником майна.
У частині першій статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Заявлений спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень (відповідача), а пов`язаний з вирішенням житлових питань.
Таким чином, оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом житлових прав позивача, цей спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного (житлового) права. 
Наведених вище норм законодавства і фактичних обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про можливість вирішення позовних вимог в порядку адміністративного судочинства. 
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржене рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року в справі №260/1105/23 необхідно скасувати і провадження у справі за відповідним позовом ОСОБА_1 - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства). 
При цьому, колегія суддів зазначає, що закриття провадження в адміністративній справі не являється обмеженням права на доступ до суду, оскільки судом роз`яснено позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Одночасно, відповідно до статей 239, 319 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки провадження в даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства), тому позивачу роз`яснюється, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду, і такий розгляд справи повинен здійснюватись в порядку цивільного судочинства. 
Також позивачу роз`яснюється про наявність у нього права протягом 10 днів з дня отримання копії цієї постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про закриття провадження у справі звернутися до цього суду апеляційної інстанції із письмовою заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у такій заяві позивачем має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. 
Така заява позивача розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, і за результатами розгляду постановляється ухвала про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                            ПОСТАНОВИВ:  

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради задовольнити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року в справі №260/1105/23 скасувати, а провадження в адміністративній справі №260/1105/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 06 вересня 2023 року.