Номер провадження: 22-ц/813/1838/23 
Справа № 522/16048/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року, постановленого під головуванням судді Шенцевої О.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2  до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору,-
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк») про розірвання кредитного договору, в якому просила розірвати кредитний договір №267 МК 1 Ф від 14.08.2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
В обґрунтування свого позову, позивачка зазначила, що 14.08.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 267 МК 1Ф, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 130 000 швейцарських франків.
Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач видав позивачу через касу банку лише частину кредиту у доларах США – 50 000 доларів США.
Позивачка, отримавши частину кредиту, почала виплачувати суму кредиту та проценти за користування кредитом, а коли виплатила суму кредиту у розмірі 50 000 доларів США та проценти за користування ними, вона припинила вносити відповідні платежі, оскільки вважала свої зобов`язання виконаними.
Проте, 23.02.2016 року відповідач пред`явив до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому зазначав, що надав позивачу кредит у розмірі 130 000 швейцарських франків, однак доказів цього не надав.
Позивачка вважає, що дії відповідача направлені на стягнення з неї насправді неіснуючої заборгованості, так як свої зобов`язання за кредитним договором нею виконані.
Позивачка вважає, що оскільки відповідачем порушені істотні умови кредитного договору, договір необхідно розірвати.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначав, що суд безпідставно визнав встановлений факт того, що банк надав позивачу кредит у розмірі 130 000 швейцарських франків, так як вказана обставина є недоведеною.
Також судом першої інстанції не взято до уваги, те, що позивачка зазначила про те, що не підписувала меморіальні валютні ордери та суд у порушення вимог закону не встановив чи підписала позивачка, як клієнт банку меморіальний ордер.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , представник АТ «УкрСиббанк» зазначає, що твердження позивачки про недоведення банком факту видачі кредиту є безпідставними та свідчать лише про те, що вона будь-яким чином хоче уникнути цивільно-правової відповідальності.
Протоколом автоматизованого розподілу від 21 вересня 2021 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Гірняк Л.А. для розгляду справи (а.с. 184 т. 1).
Ухвалою Одеського апеляційного суд від 27 вересня 2021 року провадження у справі з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 185, зв.б. т. 1).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року справа призначена до розгляду (а.с. 211 т. 1).
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 63 т. 2).
Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів,з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 64, зв.б. т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 65, зв.б. т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 травня 2023 року судом до участі у справі замість позивача  ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 був залучений її правонаступник ОСОБА_2 , в якості позивача (78, зв.б. т. 2).
Учасники справи про призначене судове засідання на 25 липня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п.п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 81-82, 83-84 т. 2).
Від  ОСОБА_3 , представника АТ «УкрСиббанк» до суду наійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю представника АТ «УкрСиббанк» (а.с. 85-90 т. 2).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14.08.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 267 МК 1Ф (в системі обліку банку – договір №10607400000) з додатковою угодою № 1 від 26.01.2009 року.
Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) у сумі 130 000 швейцарських франків, а Позичальник зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але у будь якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 14.08.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.1.1., п. 1.2. кредитного договору).
Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівки через касу банку.
За використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 8,99% річних (п. 1.3. кредитного договору).
За користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється у розмірі 13,5 % річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до простроченої заборгованості Клієнта по основній сумі боргу (п.1.3.2. кредитного договору).
Через невиконання умов договору у Позичальника утворилась заборгованість, яка станом на 09.02.2016 року склала: по процентах та кредиту у розмірі 36 909,12 швейцарських Франків та по пені у розмірі 191 120,29 грн.
23.02.2016 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (справа №522/3233/16-ц).
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено достатніх підстав для розірвання кредитного договору №267 МК 1 Ф від 14.08.2006 року, а також, що позивачем не доведено обставин порушення відповідачем своїх зобов`язань за даним договором, а отже є неможливим з наведених позивачем підстав розірвати вказаний договір.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розірвання договору.
Позивач згідно зі ст.ст. 10,12 ЦПК України зобов`язаний довести факт неналежного виконання зобов`язання відповідачем з одночасним доведенням власної правомірної поведінки, направленої на виконання умов правочину, розірвання якого є предметом розгляду у справі.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або і інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1.ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом на власний розсуд.
Критеріями такої оцінки, як правило, є: «значна міра» позбавлення сторони того, на що вона очікувала при укладенні договору; розмір завданої порушенням шкоди (при цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору); співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона в разі належного виконання договору (постанова Великої палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
Згідно ч.1, ч.2 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом вірно встановлено, що при укладенні договору було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення.
Як вбачається з копії меморіального валютного ордеру № 14121 від 14.08.2006 (а.с.54, 55), ОСОБА_1 був виданий кредит згідно договору № 267 МК Ф 1 у розмірі 130 000 швейцарських франків, що повністю відповідає умовам пункту 1.1 кредитного договору.
Також з наданого ОСОБА_1 копії листа від ПАТ «УкрСиббанк» від 16.01.2008 року (а.с. 17) вбачається, що їй було повідомлено про здійснені валютні операції, а також повідомлено про поточну заборгованість ОСОБА_1 станом на 16.01.2008 року, також надані виписки по її рахункам для погашення кредиту.
Судом обґрунтовано не було взято до уваги про здійснення ОСОБА_1 виплат по кредитному договору № 267 МК Ф 1 від 14.08.2006 року на суму 50 000 доларів США та процентів за користування ними, оскільки на підтвердження вказаних обставин позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів.
Пунктом 1.2.1 кредитного договору, на якийпосилаєтьсяпозивачпередбачено, щонадання кредиту здійснюється у термін з 14.08.2006 року по 14.08.2017 року.
При цьому п. 1.2.2. встановлює обов`язок Позичальника повернути кредит у повному обсязі у терміни, встановленні графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 5.3.,5.5.,5.6.,5.8., 5.10., 5.11., 7.4., частини 2 п. 9.2 цього договору.
Графік погашення кредиту, викладений у Додатку № 1 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною (а.с. 47, 48), встановлює строк погашення кредиту: 132 місяці, та періоди і суми погашень кредиту, які Позичальник зобов`язався виплатити за умовами кредитного договору.
Судом встановлено, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчує, що вона повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними (п.8.2. кредитного договору).
Висновки суду про те, що Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав кредитні кошти Позичальнику, а Позичальник в свою чергу прийняла від банку кредитні кошти і приступила до виконання своїх обов`язків щодо погашення заборгованості відповідають встановленим обставинам справи.
При цьому, судом встановлено, що заперечень щодо порядку погашення заборгованості Позичальник не заявляла, за додатковими роз`ясненнями не зверталася.
Також судом встановлено, що 26.01.2009 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 (а.с.50) до кредитного договору, підписавши яку ОСОБА_1 підтвердила свої зобов`язання за кредитним договором (п.2 додаткової угоди).
За умовамив казаної Додаткової угоди Сторони домовилися викласти Додаток № 1 «графік погашення кредиту» в новій редакції. Зазначений Графік погашення кредиту передбачає повну виплату кредиту у термін до 14.08.2017 року (а.с.51, 52).
Крім того, судом встановлено, що в період з 2006 по 2014 рік ОСОБА_1 не порушувала питання про розірвання кредитного договору та частково здійснювала погашення кредитної заборгованості відповідно до умов кредитного договору.
З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно визнав встановлений факт того, що банк надав позивачу кредит у розмірі 130 000 швейцарських франків, так як вказана обставина є недоведеною, колегія суддів залишає без задоволення оскільки належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції надано не було.
При цьому колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26 липня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова