Справа № 438/91/21                                Головуючий у 1 інстанції: Ткачова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/1084/23                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 березня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та  ОСОБА_5 08 лютого 2001 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2019 року. Стверджує, що протягом 18 років проживав з дружиною проживали у будинку її батьків за адресою: АДРЕСА_1 , який 04 червня 1999 року придбала мати дружини, ОСОБА_3 . Зазначає, що на момент купівлі вищезазначеного будинку, такий був незакінчений будівництвом, готовність якого становила 21% від передбаченої проектом площі 75,74 кв.м. Вказує, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 він свою працю та усі свої кошти вклав у поліпшення будинку, збільшивши його площу до 256,70 кв.м. Крім того, незважаючи на те, що даний житловий будинок не зданий в експлуатацію та не має зареєстрованого власника, він зареєстрований та проживав у будинку з 2002 року разом з дружиною, дітьми та батьками дружини, а іншого житла в нього немає. Вважає, що вселення за згодою власника, проживання протягом вісімнадцяти років, здійснення покращень та збільшення площі будинку, а також відсутність іншого житла, надають йому право на користування будинком АДРЕСА_1 . Звертає увагу, що вимушено не проживає у спірному будинку через конфлікти в сім`ї, будь-які спроби примиритися з дружиною та вселитися в будинок виявилися безуспішними, а звернення з відповідною заявою до Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області не дало жодного результату. Наголошує, що звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, який задоволено рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2020 року, однак постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено постанову, якою відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позов подано до відповідачів, які не є власниками будинку, а також є членами сім`ї власника. З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення у вказане житлове приміщення та надання ключів до вхідних дверей цієї квартири.
В січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, Бориславської міської ради, в особі відділу реєстрації Бориславської міської ради, про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та скасування реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що вона є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 . Стверджує, що з 2001 року постійно проживає в Італії, а в її будинку проживають її донька, ОСОБА_5 та чоловік ОСОБА_4 . Зазначає, що з 08 лютого 2001 по 11 червня 2019 року її донька перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який ще 17 травня 2016 року зареєстрував своє місце проживання в її будинку, незважаючи на те, що вона ніколи не надавала згоди на його проживання в її будинку. Вважає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 здійснена виконавчим комітетом Бориславської міської ради з грубим порушенням норм чинного на час реєстрації законодавства, оскільки не перевірено наявність згоди власника будинку на реєстрацію місяця проживання ОСОБА_1 , який ніколи не був і не є членом сім`ї власника будинку, вони ніколи спільно не проживали, не вели спільного господарства, а відтак, реєстрація його місця проживання в спірному будинку є незаконною та підлягає скасуванню. 
З наведених підстав просить:
-усунути перешкоди у користуванні будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням;
-зобов`язати виконавчий комітет Бориславської міської ради, Бориславську міську раду, в особі відділу реєстрації Бориславської міської ради, скасувати (зняти) реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення – відмовлено.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, Бориславської міської ради, в особі відділу реєстрації Бориславської міської ради про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та скасування реєстрації, – відмовлено.
Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 покликається на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Стверджує, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження згоди батьків дружини на його реєстрацію в спірному житловому будинку, як і доказів, які б підтверджували ведення спільного господарства та пов`язаності спільним побутом з батьками колишньої дружини, відтак висновок суду першої інстанції про виникнення у нього права на користування спірним житлом, є безпідставним. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 , визнавши, що ОСОБА_1 не має права проживати у будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що ОСОБА_3 є одноособовим власником будинку, тому має гарантоване право на захист своїх майнових прав, незалежно від волі інших осіб, в тому числі і її чоловіка, оскільки сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що предметом позову було скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а не зняття його з реєстрації, тобто предметом доказування був факт безпідставності та протиправності реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з самого початку. Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки така виключена згідно з пп.8 п.11 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі, а в решті рішення суду залишити без змін.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову та в частині підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що він постійно вкладав гроші у спірний будинок, ремонтував його, утримував сім`ю, сплачував комунальні послуги, купував продукти харчування тощо, що підтверджується показами свідків та виписками з його карткового рахунку. Зазначає, що проживання ОСОБА_4 на іншому поверсі будинку не свідчить про те, що він проживав окремо, оскільки вони разом спілкувалися, харчувалися за одним столом, зберігали продукти харчування в одному холодильнику. Вважає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу житла. Вказує, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права на користування займаним приміщенням. Наголошує, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням враховуються причини її відсутності, а підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. Звертає увагу, що в листопаді 2018 року вимушено покинув спірний будинок внаслідок конфлікту між ним та дружиною і її батьком, а справа за його позовом про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення перебуває на розгляді у Верховному суді, а відтак, він не втрачав інтересу до спірного житла. На думку апелянта, ОСОБА_3 не чиняться перешкоди у користуванні спірним будинком, оскільки з 2001 року вона проживає в Італії. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_3 , пояснення представника  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  – ОСОБА_6  на підтримання апеляційної скарги  ОСОБА_3  та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 ,    дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, на підставі якого ОСОБА_1 користувався незакінченим будівництвом житловим будинком АДРЕСА_1 , внаслідок чого він втратив право користування даним будинком, а відтак, немає права на вселення, однак, враховуючи те, що ОСОБА_4 , як співвласник спірного будинку, не звертався з питанням про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, та не уповноважував на такі дії ОСОБА_3 , позов ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та скасування реєстрації його місця проживання, також не підлягає до задоволення. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 1999 року ОСОБА_3 придбала незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дякон Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 477.
Пунктом 2 договору купівлі-продажу від 04 вересня 1999 року передбачено, що незакінчений будівництвом будинок складає 21%.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 261121281 від 11 червня 2021 року відсутня реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 .
Свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 , виданим повторно 16 липня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Борислава Львівської області, підтверджується, що 08 травня 1981 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 одружилися, прізвище дружини після одруження – ОСОБА_3 .
Отже, вищезазначене нерухоме майно набуте ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Отже, будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
08 лютого 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (після одруження - ОСОБА_11 ) укладено шлюб, у якому народилося двоє дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відділу реєстрації Бориславської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що 17 травня 2016 року його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Проживаючи у спірному будинку з дозволу співвласників, відповідач набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут – це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Частина 1 ст. 406 ЦК України передбачає, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3)спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5)невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6)смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Сервітут, тобто право користування житловим будинком, встановлено для ОСОБА_1 тимчасово на період перебування його у шлюбі з ОСОБА_5 , яка є дочкою співвласників будинку.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2019 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 08 лютого 2001 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції Львівської області. 
У зв`язку з розірванням шлюбу припинилися обставини, які були підставою для виникнення у ОСОБА_1 права користування будинком АДРЕСА_1 .
Постановою Бориславського міського суду Львівської області від 22 липня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. 
Оскільки шлюбні відносини ОСОБА_1 з ОСОБА_5 припинені, ОСОБА_1 не пов`язаний спільним побутом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на вимогу власників будинку АДРЕСА_1 на підставі п.4 ч. 1 ст. 406 ЦК України та частини другої статті 406 ЦК України підлягає припиненню право ОСОБА_1 на користування чужим майном. 
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Аналогічний висновок викладено у постановах У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18).
Однак, з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та скасування його реєстрації звернулася лише ОСОБА_3 , в той час як інший співвласник майна, ОСОБА_4 , з такими вимогами не звертався та не уповноважував ОСОБА_3 на звернення з такими вимогами від його імені.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Оскільки не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , відсутні підстави для скасування реєстрації його місця проживання за цією адресою.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 є одноособовим власником спірного житлового будинку, що надає їй право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, є безпідставними, оскільки незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, що свідчить про спільну сумісну власність подружжя, а ОСОБА_3 , вважаючи, що спірний будинок належить їй на праві особистої приватної власності, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя.
Вважаючи, що йому чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з листом Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області від 20 травня 2019 року за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, однак, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, що вирішуються в судовому порядку. 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано відповідачів усунути перешкоди позивачу користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у вказане житло та надати ключі від вхідних дверей будинку 
Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , задоволено. 
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення у це житлове приміщення та надання ключів від вхідних дверей відмовлено.
Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обгрунтовує позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в будинок АДРЕСА_1 тривалістю проживання в зазначеному будинку та вкладенням своєї праці та коштів у його поліпшення.
Однак, такі доводи ОСОБА_1 не заслуговують на увагу з огляду на те, що право на користування майном, яке виникло на підставі сервітуту, має тимчасовий характер на період існування обставин, що були підставою для встановлення сервітуту.
Разом з тим, вкладення праці та коштів у поліпшення будинку є підставою для збільшення розміру частки співвласника майна у праві спільної власності, а ОСОБА_1 не є співвласником будинку.
Крім того, покликання ОСОБА_1  на те, що він вкладав кошти в поліпшення будинку не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки поданими нимквитанціями підтверджується лише сплата комунальних послуг за спожиту електроенергію, обов`язок зі сплати яких виник у всіх споживачів, які проживали в будинку, в тому числі і у ОСОБА_1 , а з долученої виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 не вбачається значних витрат на будівельні товари чи ремонтні матеріали, які б свідчили про вкладення ним коштів в будівництво будинку чи його поліпшення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для вселення ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 . 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права на користування займаним приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , яка не є співвласником будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не був членом сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким належить даний будинок на праві спільної сумісної власності подружжя.
Відтак, право користування спірним будинком виникло у ОСОБА_1 на підставі сервітуту, наданого співвласниками будинку, підставою припинення якого є припинення обставини у зв`язку з якими він встановлювався, а не у зв`язку з тим, що він є членом сім`ї власника. 
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 березня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 07.09.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

             Р.П. Цяцяк