КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9844/2023
Справа № 752/7535/23
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
12 липня 2023 року                                                                                        
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Машкевич К.В., постановлену в м. Київ 24 квітня 2023 року про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про визначення місця проживання дитини з матір`ю, 
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
            
В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю за фактичним місцем його реєстрації, а саме АДРЕСА_1 .
Позов мотивувала тим, що 03 жовтня 2009 року уклала з відповідачем шлюб, в якому народжено дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, вони проживають за різними адресами, між сторонами не було досягнуто згоди стосовно місця проживання та участі у забезпеченні умов життя сина, питання вирішення якого впливає на визначення розміру стягнення аліментів, встановлення графіку зустрічей іншого з батьків з дитиною, можливість виїзду з дитиною за кордон. Наводила обставини, якими обґрунтовувала визначення місця проживання дитини з матір`ю. Вказувала, що незважаючи на усну домовленість, ОСОБА_3 подав позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, де просить надати можливість забирати дитину у такий спосіб, який фактично означає, що дитина має проживати з обома батьками однакову кількість днів на тиждень. 
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року позивачу відмовлено у відкритті провадження в справі.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених в ухвалі, обставинам справи, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року та поновити розгляд справи за даним позовом.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що ОСОБА_1 була подана позовна заява до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю, проте судом в даній справі № 752/7454/22 була постановлена ухвала про виокремлення питання визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу у два провадження та ухвалою від 11 листопада 2022 року закрито провадження в частині позовних вимог про встановлення місця проживання дитини.
Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20, від 10 квітня 2019 року в справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року в справі № 686/20582/19, від 09 вересня 2020 року в справі № 750/1658/20, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 13/51-04 про те, що закриття провадження в справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову.
Наголошувала, що питання визначення місця проживання дитини є важливим, його вирішення впливає на визначення розміру стягнення аліментів, встановлення графіку зустрічей іншого з батьків з дитиною, можливість виїзду з дитиною за кордон. 
Вважала, що постановлення ухвали про відмову у відкритті провадження в справі порушує її законні права та інтереси.
Наводила зміст ст. 3 Конвенції про права дитини, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, рішення від 07 грудня 2006 року «Хант проти України», заява № 31111/04.
Вказувала, що суд неправильно проаналізував дані з сайту Судової влади України, визначив наявність розгляду справи щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю у провадженні № 752/7454/22, не врахував, що було постановлено ухвалу про закриття провадження з вказаного питання у справі № 752/7454/22 та сприйняв подану позовну заяву у березні 2023 року як таку, щодо предмету та підстав подання якої уже слухалась справа по суті та винесено рішення суду в суді першої інстанції.
 
Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
 
10 липня 2023 року до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про перенесення судового засідання із посиланням на те, що вона не зможе взяти участь в судовому засідання, доказів поважності неявки в судове засідання не надано, відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України клопотання залишено судом без задоволення.   
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції керувався п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України та виходив з того, що позивачем вже було подано позовну заяву до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, справа № 752/7454/22.
 
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в квітні 2023 року звернулася з даним позовом до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про визначення місця проживання дитини з матір`ю, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю за фактичним місцем його реєстрації, а саме АДРЕСА_1 (а. с. 1 - 3). В позові ОСОБА_1 повідомляла, що на сьогоднішній день нею було подано позовну заяву до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, справа знаходиться на розгляді в Голосіївському районному суді м. Києва за № 752/7454/22, проте суд некоректно визначив позовні вимоги, про що постановив ухвалу.
До позовної заяви додано копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження дитини,  копію паспорту та ІПН ОСОБА_1 , копію витягу з сайту судової влади України щодо справ, які розглядаються Голосіївським районним судом м. Києва, зокрема суддею Хоменко В.С. розглядається справа № 752/7454/22 за позовом ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної державної адміністрації, відповідач ОСОБА_3 , про розірвання шлюбу.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
 
У постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20), від 13 вересня 2021 року у справі № 296/10940/20 (провадження № 61-5427св21) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
На підставі вищевикладеного, встановивши, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва знаходиться справа № 752/7454/22 щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю, про що повідомлено самою ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у відкритті провадження.
 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають обставинам справи і здійснені з застосуванням норми процесуального права, яка підлягала застосуванню.
 
Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно проаналізовано дані з сайту судової влади України, не враховано, що в справі № 752/7454/22 було виокремлено вимоги про визначення місця проживання дитини та про розірвання шлюбу в два провадження та 11 листопада 2022 року постановлено ухвалу про закриття провадження в частині даних позовних вимог.
Докази постановлення ухвали Голосіївським районним судом м. Києва в справі № 752/7454/22 про закриття провадження, в будь-якій процесуальній формі, як викладеної окремим документом, так і в порядку постановлення ухвали без виходу до нарадчої кімнати, занесеної до протоколу судового засідання, до апеляційної скарги додані не були.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження в справі № 752/7454/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації м. Києва про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, та встановлено відсутність в Єдиному державному реєстрі судових рішень відповідної ухвали, в тому числі і від 11 листопада 2022 року.
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на неповне дослідження судом першої інстанції інформації з сайту судової влади не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки саме по собі відображення на сайті судової влади лише частини назви позову не є доказом закриття провадження в справі у іншій частині позову.
 
Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20, від 10 квітня 2019 року в справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року в справі № 686/20582/19, від 09 вересня 2020 року в справі № 750/1658/20, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 13/51-04 про те, що закриття провадження в справі через відсутність предмета спору можливе лише за участі, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову.
Апеляційний суд звертає увагу, що наведені правові висновки стосуються підстави закриття провадження в справі, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в той час як у справі, що переглядається, судом першої інстанції відмовлено у відкритті провадження в справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
 
Апеляційний суд також враховує, що доводи позивача про закриття судом першої інстанції провадження в справі № 752/7454/22 за її позовом в частині вимог про визначення місця проживання дитини не спростовують, а навпаки підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в справі, хоча, у випадку доведення позивачем цих обставин, підстави для відмови у відкритті провадження в справі  передбачалися би п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, відповідно до якого суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Апеляційний суд зауважує, що у випадку наявності ухвали про закриття провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини в іншій справі, ефективним способом захисту її права в даному випадку є не звернення до суду з новим позовом з аналогічними вимогами, а оскарження такої ухвали в апеляційному порядку, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.
 
Апеляційний суд враховує посилання заявника в апеляційній скарзі на положення ст. 161 СК України, якою визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, та що незважаючи на усну домовленість про проживання дитини з матір`ю необхідно, щоб даний факт був урегульований судом, однк, вказані доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в справі, з огляду на встановлення судом першої інстанції підстав, якими відкриття провадження в справі імперативно заборонене і альтернативної процесуальної поведінки суду на власний розсуд закон не передбачає.
 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення її законних прав та інтересів постановленням судом першої інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження, посилання на ст. 3 Конвенції про права дитини та рішення ЄСПЛ, не є самі по собі підставою для відкриття провадження в справі у разі наявності відповідних процесуальних заборон та обмежень, в даному випадку - передбачених п. 3 ч. 1 ст. 186  ЦПК України, та відхиляються апеляційним судом. 
Крім того, перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 15 червня 2023 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення в справі № 752/7454/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, яким позов ОСОБА_1  задоволено та визначено місце проживання   ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  з  матір`ю   ОСОБА_1  за місцем її реєстрації  АДРЕСА_2 .  
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду, викладених в ухвалі, обставинам справи.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильної ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                                        Яворський М.А.