ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5387/23 Справа № 205/7896/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва  Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.05.2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №№DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 53900,00 дол. США на термін до 31.05.2027, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
       Між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1 від 01.11.2007 року. 
       25.04.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 року. Таким чином, на даний час кредитором за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПриватБанк». 
       У зв`язку з тим, що відповідач не виконував зобов`язання по Договору, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року станом на 25.05.2009 р. в розмірі 353160, 37 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 2823 грн. 
       Оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні суду від 22.11.2011 року, тобто за період з 31.05.2007 року по 25.05.2009 року, то за період після винесення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року, з 06.10.2014 по 20.10.2022 відповідач має заборгованість у розмірі – 10646,52 дол. США, яка складається з: 10 646,52 дол. США – 3% річних від простроченої суми.
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 10646,52 дол. США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2022 року складає 389 236,77 грн. за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, яка складається з наступного: 10646,52 дол. США – 3% річних від простроченої суми, а також стягнути з відповідача судові витрати.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року у задоволені позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — відмовлено.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
       Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року, підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
       Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 по справі №2-1341/2011, яке набрало законної сили 06.12.2011, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року станом на 25.05.2009 р. в розмірі 353160, 37 грн. та 2823, 00 грн. судових витрат.
       01.11.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ЗАТ "Акцент-Банк" було укладено Договір Факторингу №1 від 01.11.2007 року. Згідо укладеного договору факторингу, ЗАТ КБ ПриватБанк відступає ЗАТ"Акцент-Банк" у повному обсязі права вимоги до божників, що випливають з Договорів, перелік яких визначно у Додатку №1 до цього договору (а.с. 13).
       25.04.2014 року між ПАТ "Акцент Банк" та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено Договір уступки прав вимог №7 (а.с. 15). Відповідно умов Договору, кредитором за кредитним договором № №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ "ПриватБанк".
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Позивачем не доведено невиконання відповідачкою рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
       Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
       Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
       Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму згідно ст.625 цього Кодексу.
       Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
       Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
       З правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 754/6496/16-ц, слідує, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
       Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
       Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
       Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені поговором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).
       АТ «ПриватБанк», звернувшись у 2011 році із позовом про стягнення заборгованості на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011р закінчився строк дії договору щодо подальшого нарахування грошових зобов`язань відповідачу за кредитно-заставним договором.
       Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач посилається на прострочену заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року у розмірі 44133,77 доларів США грн. (складові вказаної простроченої заборгованості не зазначені) та саме висуваючи вимогу про стягнення індексу інфляції на вказану суму нараховує 3 % річних від простроченої суми, у розмірі 10646,52 доларів США.
       За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Втім, позивачем не доведено факт невиконання відповідачем рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011р та правомірність нарахування простроченої суми заборгованості у розмірі 44133,77 доларів США грн, яка стала підставою для нарахування заборгованості за кредитним договором у розмірі 10646,52 доларів США.
       Крім цього, відсутні підтвердження, що позивачем вчинялися будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа, виданого на виконання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011р до виконання. Відсутні дані, що боржник мав у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконав його у вказаний спосіб. Немає доказів того, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання був допущений з вини боржника.
       Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Крім того оскільки позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції за борговими зобов`язаннями у доларах США, його вимоги недоречні, так як Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення, має бути залишено без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: