Окрема думка суддів К. М. Пількова, І. В. Ткача, О. С. Ткачука до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 2?1268/11, провадження № 14-2цс23
 
1.    Велика Палата Верховного Суду постановою від 04.07.2023 у справі позовом ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», до        ОСОБА_1 ,       ОСОБА_2 ,      ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишила без задоволення касаційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та без змін постанову Вінницького апеляційного суду від 18.06.2021.
2.    У цій справі постановою апеляційного суду, яку Велика Палата залишила без змін, відмовлено у задоволенні позову про стягнення бору з боржника за кредитним договором та поручителів. Постанова суду апеляційної інстанції оскаржена в частині позовних вимог до поручителів, тому Велика Плата робила висновки лише в частині позовних вимог до поручителів.
3.    Погоджуємось в цілому з висновком Великої Палати Верховного Суду про необхідність залишити без змін по суті оскаржене судове рішення, однак висловлюємо свою часткову незгоду з мотивами прийнятого Великою Палатою рішення з таких підстав.
4.    Здійснюючи тлумачення частини четвертої статті 559 ЦК України (порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки), Велика Палата Верховного Суду виснувала, що встановлений нею строк є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. 
5.    Залишаючи без змін постанову апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що «звернення банку у серпні 2009 року з позовом спочатку в один суд першої інстанції (Ленінський районний суд міста Вінниці), а потім направлення справи за підсудністю в інший суд не може бути підставою для переривання строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, який, як уже зазначено, є преклюзивним, оскільки провадження у вказаній справі закінчене постановленням ухвали про повернення позовної заяви позивачу».
6.    Погоджуючись з висновком Великої Палати про преклюзивний характер строку, встановленого у частині четвертій статті 559 ЦК України, вважаємо, що Велика Палата не мала обмежитись лише констатацією того, що право вимоги кредитора до поручителів припинилось.
7.    У цій справі встановлено таке:
У серпні 2009 року ВАТ «КБ «Надра» вперше звернулося до Ленінського районного суду міста Вінниці з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 2, а. с. 11-13).
21.09.2009 Ленінський районний суд міста Вінниці відкрив провадження за вказаною позовною заявою у справі № 2-5648/09 (т. 2, а. с. 14).
27.11.2009 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду міста Вінниці від 17.11.2009 про направлення справи за підсудністю. Відповідачка просила розглядати справу за місцем її проживання у Вінницький області, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (т. 2, а. с. 15, 16).
03.02.2010 ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі № 2-7888/10 за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
12.08.2010 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03.02.2010 скасовано, справу № 2-7888/10 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття справи до розгляду.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що при відкритті провадження у справі судом першої інстанції не враховано, що кредитний договір укладено банком в особі Вінницького регіонального управління, яке знаходиться в м. Вінниці, ним же подано позов до відповідачів, які також зареєстровані та проживають у м. Вінниці (т. 1, а. с. 213, 214).
15.10.2010 ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва позовну заяву ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором повернуто позивачу для подання до належного суду (т. 1, а. с. 215).
У лютому 2011 року ВАТ «КБ «Надра» повторно звернулося до Ленінського районного суду міста Вінниці з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Провадження за цією позовною заявою відкрито і позов розглянуто у цій справі Ленінським районним судом міста Вінниці.
8.    Тобто після звернення кредитора до Ленінського районного суду міста Вінниці у серпні 2009 року з позовом до боржника та поручителів (в межах встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку) та повернення позивачу його позовної заяви (вже поза межами цього строку), він у лютому 2011 року повторно звернулося до цього ж суду, і його позов було розглянуто по суті цим же судом.
9.    Велика Палата, вирішуючи проблему, пов`язану з наслідками спливу строку, який, за її висновком, є преклюзивним, і зі спливом якого відповідне право позивача припинилось, не могла обмежитись висновком про припинення права в умовах, коли позивач вказує на незалежні від нього причини пропущення строку, які, можливо, були спричинені діями суду.
10. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ефективний захист порушеного права здійснюється судом у спосіб, яким відповідне право може бути відновлено або відшкодовано його втрату.
11. Обов`язок суду виконувати наведене вище завдання цивільного судочинства обумовлював необхідність для Великої Палати, яка виснувала про припинення права вимоги позивача до поручителів і неможливість його відновлення, вказати на те, що у випадку, якщо позивач вважає, що він втратив відповідне цивільне право внаслідок протиправного діяння певної особи, то він не позбавлений права звернутись до цієї особи з позовом про відшкодування завданих втратою права збитків.
 
Судді	К. М. Пільков	 	
 	І. В. Ткач	 	
 	О. С. Ткачук