Постанова
Іменем України 
 
27липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 932/1139/21
провадження № 61-475св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року в складі судді: Лукінової К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивований тим, що позов подається ОСОБА_1 з метою захисту свого права шляхом витребування із незаконного володіння відповідача нерухомого майна (комплекс нежитлових будівель), яке вибуло з володіння позивача не з його волі. 
 
В період з 2003 року по 2007 року позивач набув у власність наступний комплекс будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт): 
1/3 частини нежитлової будівлі - будівлі цеху, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - літ. Е-1, Е {І}-2, Е {ІІ}-1:1-й поверх приміщення № 1 поз. 1 -12, загальна площа 1162,3 кв. м; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7, загальна площа 134,1 кв. м, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року; 
1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори прим. № 2 поз. 1-15, площею 902,9 кв. м; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1 - будівля техвідділу, площею 261,8 кв. м; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення, площею 46,4 кв. м; К- навіс № 1; Ф-навіс № 3. Мостіння І, право власності на яку зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року;
1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - літ. Л-1, Л{1 }-1, Л{6)- 1, Л{7}-1 - будівля центральної котельної, Л{2}-1, Л (3}-1, Л{4}-1, Л{5}-1 - будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л1 - майданчик, право власності на яке зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - в будівлі цеху літ. Е- 1, Е(І}-2, Е{11}-1 на першому поверсі приміщення № 2 поз.1,2 загальною площею 66,9 кв. м, право власності на яке зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 
1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - в літ Ж{ІV}-1 на І поверсі приміщення № 3 поз. 1,2, Ж{ІІ}-1,Ж{ІІІ}-1, загальною площею 165,8 кв. м, право власності на яке зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 
1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 329,6 кв. м, 31, 32, 34 - огорожі 33 - ворота, право власності на яке зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 
1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 405,3 кв. м сходова клітина загальною площею 16,7 кв. м, право власності на яке зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 
1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - будівля літ. С-3, СІ-1, СІІ-2, СІІІ-1, загальною площею 2068,2 кв. м, с - козирьок, с{2} - сходи, С{IV} - тамбур, № 39 - ворота, право власності на яку зареєстровано за позивачем на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2007 року. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року у справі № 200/593/16-ц право власності на об`єкт визнано за ОСОБА_5 . Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року в частині визнання права власності на об`єкт було скасовано, справу передано на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року позовна заява ОСОБА_5 у справі № 200/593/16-ц залишена без розгляду. 
 
31 травня 2019 року ОСОБА_5 , використовуючи скасоване в частині визнання права власності на майно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, неправомірно здійснила реєстрацію права власності на об`єкт на своє ім`я. В подальшому об`єкт неодноразово відчужувався. 
 
Станом на дату подання позову власником об`єкту є Відповідач. Позивач дізнався про те, що Об`єкт перейшов до чужого незаконного володіння у червні 2019 року. 
 
Позивач ніколи не надавав дозволу на відчуження Об`єкту та не приймав участі як сторона у будь-яких договорах, що стосуються Об`єкту та які призвели до неправомірного переходу Об`єкту до чужого незаконного володіння. 
 
Позивач зазначав, що підтверджують вказані обставини: 
рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року у справі № 200/593/16-ц підтверджує факт того, що Об`єкт до поділу майна подружжя знаходився у власності позивача, а також, що право власності на об`єкт було визнано за ОСОБА_5 ; 
постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року підтверджує факт скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року у справі № 200/593/16-ц та факт того, що саме позивач був власником з 2003-2007 років; 
ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року свідчить про те, що судовий процес був завершений на підставі заяви ОСОБА_5 , та, як наслідок, вона не набула в законному порядку права власності на Об`єкт; 
інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 лютого 2021 року свідчить про те, що відповідач є власником об`єкту на дату подання цього позову. 
 
Позивач зазначав, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб (…) у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (віндикація). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий висновок підтверджується чисельними постановами Верховного Суду, а також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року (провадження № 6- 140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. (…) Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Отже, відповідач набув у власність об`єкт, який вибув з володіння позивача не з його волі внаслідок неправомірних дій інших осіб. Таким чином, існують всі підстави для витребування об`єкту із незаконного володіння відповідача на користь позивача. 
 
ОСОБА_1 просив:
            витребувати у ОСОБА_2 із чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 об`єкти нерухомого майна: 1/3 частини нежитлової будівлі - будівлі цеху, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - літ. Е-1, Е {І}-2, Е {ІІ}-1:1 -й поверх приміщення № 1 поз. 1 -12, загальна площа 1162,3 кв. м; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7, загальна площа 134,1 кв. м, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори прим. № 2 поз. 1-15, площею 902,9 кв. м; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1 - будівля техвідділу, площею 261,8 кв. м; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення, площею 46,4 кв. м; К- навіс № 1; Ф-навіс № 3. Мостіння І, право власності на яку зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - літ. Л-1, Л{1 }-1, Л{6)- 1, Л{7}-1 - будівля центральної котельної, Л{2}-1, Л (3}-1, Л{4}-1, Л{5}-1 - будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л1 - майданчик, право власності на яке зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2003 року; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - в будівлі цеху літ.Е- 1, Е(І}-2, Е{11}-1 на першому поверсі приміщення № 2 поз. 1,2 загальною площею 66,9 кв. м, право власності на яке зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - в літ Ж{ІV}-1 на І поверсі приміщення № 3 поз. 1,2, Ж{ІІ}-1,Ж{ІІІ}-1, загальною площею 165,8 кв. м, право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 329,6 кв. м, 31, 32, 34 - огорожі 33 - ворота, право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі- продажу від 14 вересня 2004 року; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 405,3 кв. м сходова клітина загальною площею 16,7 кв. м, право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2004 року; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - будівля літ. С-3, СІ-1, СІІ-2, СІІІ-1, загальною площею 2068,2 кв. м, с - козирьок, с{2} - сходи, С{IV} - тамбур, № 39 - ворота, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2007 року; 
судові витрати покласти на відповідача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 
згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року у справі № 200/593/16-ц позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя було задоволено; розірвано шлюб; в порядку поділу майна подружжя: виділено в натурі та визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; 96/100 частини жилого будинку жилою площею 120,7 кв. м по АДРЕСА_5 . Виділено в натурі та визнано за ОСОБА_1 право власності на: 23/100 частини квартири в будинку АДРЕСА_6 ; в будівлі А на першому поверсі приміщення № 1,2,3,4,5,6,9,10,10а, 10о,10р в АДРЕСА_7 ; нежитлову будівлю магазину в АДРЕСА_8 . Вирішено питання про стягнення судового збору. В цьому ж рішенні зазначено про те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, на фіксуванні процесу технічними засобами не наполягав;
постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року в частині позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було залишено без змін; рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В цій постанові зазначено, що включивши до складу спільного сумісного майна подружжя 23/100 частини квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 та 38/100 частин квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 суди не встановили коли, ким і на яких підставах було набуто зазначене майно і чи можливо його включити до складу спільного сумісного майна подружжя. При цьому, в цій постанові не йдеться посилання на те, що підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій стало неприйняття участі в судових засіданнях відповідачем по справі та неповідомлення його про час та місце розгляду справи судом, а також необізнаність відповідача з предметом спору. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя;
згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 лютого 2021 року спірне нерухоме майно з 10 червня 2019 року належить ОСОБА_2 на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу», серія та номер: ВП № 59314177 виданий 07 червня 2019 року, видавник: приватний виконавець Бурхан-Крутонос Л. А.;
згідно копії рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 18 803 008 грн, штраф в сумі 8 058 432 грн, а всього стягнуто 26 861 440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 31 травня 2019 року ОСОБА_3 стала власником спірного нерухомого майна на підставі договору дарування;
позивач був обізнаний з переходом права власності від нього до ОСОБА_5 в результаті поділу майна подружжя, на що надав згоду під час розгляду справи в суді першої інстанції, що зафіксовано у відповідних рішеннях та документах. Крім цього, право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_5 18 листопада 2016 року і не скасовувалось у визначеному законом порядку.
наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. У цій справі позов подано не стороною правочинів (які в судовому порядку не визнані недійсними) про витребування майна, який стверджує, що майно вибуло з його володіння поза його волею в результаті поділу майна за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано за його скаргою. Однак, як зазначалося вище, під час розгляду справи судом ОСОБА_1 надав свою згоду на саме такий поділ майна. При цьому, ОСОБА_5 здійснила відчуження спірного майна на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, будучи власником майна. При цьому, будь-яких доказів скасування права власності за ОСОБА_5 чи оспорення його на момент вчинення дарування майна, позивачем надано не було. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Суд вважав, що позов про витребування майна, яке відчужене на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, а в наступному - стороною дійсного правочину ( ОСОБА_3 ) в процесі виконання рішення суду про стягнення боргу, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_3 , а також приватного виконавця, що були вчинені в процесі примусового виконання рішення суду, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі - ОСОБА_5 . Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у цьому випадку та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар;
судом відхилені твердження представника позивача про те, що дії відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 були спрямовані на протиправне заволодіння спірним майном, оскільки, як вбачається з матеріалів справи рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 18 803 008 грн, штраф в сумі 8 058 432 грн, а всього стягнуто 26 861 440 грн - було прийнято раніше, ніж ОСОБА_3 набула у власність спірне нерухоме майно і яке в наступному було передано стягувачу в рахунок часткового погашення боргу в процесі примусового виконання рішення суду. Тобто, станом на дату винесення вказаного рішення суду ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не могли знати про те, як саме та в який спосіб буде виконано рішення суду, тим більше в них не було підстав вважати, що рішення буде виконано за рахунок майна боржника, яке станом на дату винесення рішення боржникові ще не належало;
майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно було передано у власність ОСОБА_2 в процесі примусового виконання рішення суду. Фактично спірне нерухоме майно не було продане в процесі виконання рішення суду іншим особам, але через відсутність покупців - передано (фактично продано) стягувачу, що унеможливлює задоволення позовних вимог;
відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Так, поділ майна подружжя в судовому порядку передбачений нормами СК України, ОСОБА_1 був власником спірного нерухомого майна станом на дату прийняття рішення у справі про поділ майна подружжя, а відтак в рамках розгляду справи діяв в межах наданих йому повноважень як відповідачу у справі та як власнику майна на поділ його між подружжям.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
як вбачається з матеріалів справи, наданих сторонами доказів в їх сукупності, позивач був обізнаний з переходом права власності від нього до ОСОБА_5 в результаті поділу майна подружжя, на що надав згоду під час розгляду справи в суді першої інстанції, що було зафіксовано у відповідних рішеннях та документах. Крім цього, право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_5 18 листопада 2016 року і не скасовувалось у визначеному законом порядку;
матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо спірного нерухомого майна, натомість містять відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на реєстраційні дії, щодо реєстрації спірного нерухомого майна;
ОСОБА_1 погодився з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя і не заперечував проти розподілу майна, запропонованого в позовній заяві. При цьому, підставою для скасування вказаного рішення Верховним Судом не була необізнаність ОСОБА_1 із змістом позовних вимог та його незгода з ними. Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо спірного нерухомого майна, натомість містять відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на реєстраційні дії, щодо реєстрації спірного нерухомого майна;
у цій справі позов подано не стороною правочинів (які в судовому порядку не визнані недійсними) про витребування майна, який стверджує, що майно вибуло з його володіння поза його волею в результаті поділу майна за рішенням суду, яке в подальшому скасовано за його скаргою. Однак, під час розгляду справи судом ОСОБА_1 надав свою згоду на саме такий поділ майна. При цьому, ОСОБА_5 здійснила відчуження спірного майна на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, будучи власником майна. При цьому будь-яких доказів скасування права власності за ОСОБА_5 чи оспорення його на момент вчинення дарування майна, позивачем надано не було;
позов про витребування майна, яке відчужене на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, а в наступному - стороною дійсного правочину ( ОСОБА_3 ) в процесі виконання рішення суду про стягнення боргу, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_3 , а також приватного виконавця, що були вчинені в процесі примусового виконання рішення суду, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі - ОСОБА_5 .. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у цьому випадку та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар;
ОСОБА_2 , придбавши вищевказане майно в процесі примусового виконання судового рішення, яким володіла ОСОБА_3 на підставі договорів дарування укладених з ОСОБА_5 , мав усі підстави вважати, що такі договори та дії приватного виконавця є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що ОСОБА_3 , відчужуючи йому нерухоме майно в процесі примусового виконання рішення суду має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти;суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що фактично спірне нерухоме майно не було продане в процесі виконання рішення суду іншим особам, але через відсутність покупців - передано (фактично продано) стягувачу, що унеможливлює задоволення позовних вимог;
щодо відсутності волі власника на вибуття з його володіння майна на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, слід зауважити, що відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Так, поділ майна подружжя в судовому порядку передбачений нормами СК України, ОСОБА_1 був власником спірного нерухомого майна станом на дату прийняття рішення у справі про поділ майна подружжя, а відтак в рамках розгляду справи діяв в межах наданих йому повноважень як відповідачу у справі та як власнику майна на поділ його між подружжям.
 
Аргументи учасників справи
 
06 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в якій просив:
            оскаржені судові рішення скасувати;
            ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
з урахуванням того, що ОСОБА_3 набула право власності на об`єкт безвідплатно від ОСОБА_5 , то апеляційним судом не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16: «якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках»;
щодо тези суду про те, що позивач не був стороною правочинів та не оскаржував ці правочини, апеляційним судом не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у тій же постанові від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16: «147. Власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника»;
апеляційний суд вказав в рішенні неправдиві обставини, які не відповідають наявним в матеріалах справи доказам та протирічить своїм же висновкам. Суд зазначив, що будь-яких доказів скасування права власності за ОСОБА_5 чи оспорення його на момент вчинення дарування майна, позивачем надано не було. Але об`єкт був відчужений ОСОБА_5 , 31 травня 2019 року після того, як було скасоване рішення суду, яким за нею визнавалося право власності на об`єкт, та перед цим на підставі цього скасованого рішення вона повторно зареєструвала за собою право власності;
крім викривлення фактів, апеляційним судом не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц: «70. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. 71. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується».
під час виконавчого провадження, в рамках якого відповідач став титульним власником майна, не відбувалося продажу майна. В матеріалах справи відсутні докази того, що об`єкт був саме реалізований та ця реалізація відбулася у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Доказів такої реалізації навіть теоретично не може існувати, оскільки з дня відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь відповідача та до отримання відповідачем об`єкту у власність пройшов один робочий день. Відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», який регулював процедуру реалізації майна у той період, здійснити процедуру примусової реалізації за такий час було неможливо, оскільки примусовий продаж майна передбачає проведення низки процедур: оцінка майна, ознайомлення сторін з оцінкою, узгодження з керівником виконавчої служби, внесення даних до системи електронних торгів, перевірка даних, підготовка до аукціону тощо. Постанова виконавця про передачу майна стягувану не тотожна процедурі електронних торгів. Більше того, судове рішення, за яким було відкрито виконавче провадження, не має відношення до спірного об`єкту нерухомості;
апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц: «48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що ч. 2 ст. 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. 49. Оскільки ТзОВ «Забудова-Д» придбало земельні ділянки не внаслідок їх примусової реалізації на виконання судового рішення, а за домовленістю з ТзОВ «ОМ-АРТ» і ОСОБА І та з дозволу Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ, Велика Палата Верховного Суду вважає висновки судів про неможливість витребування у ТзОВ «Забудова-Д» спірних земельних ділянок помилковими».
апеляційний суд неодноразово зазначає, що начебто позивач надав згоду на відчуження Об`єкту, посилаючись на процесуальний документ у судовій справі, де він є відповідачем, рішення у якій скасовано, а провадження закрите за заявою позивача. Також суд зазначає, що відповідач може постраждати через недобросовісне використання позивачем своїх процесуальних прав. З таким висновком суду не можна погодитися:
            об`єкт був відчужений ОСОБА_5 31 травня 2019 року - після того, як було скасоване рішення суду, яким за нею визнавалося право власності на об`єкт. Будь-яка особа, у тому числі й відповідач та третя особа, могла б через відкритий реєстр судових рішень перевірити чинність рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 стала власником об`єкту;
            позивач оскаржив рішення суду про поділ майна, що є доказом того, що він не згоден з визнанням права власності на об`єкт за ОСОБА_5 та заперечує проти того, щоб вона розпоряджалася об`єктом. Процедура оскарження розпочалася за рік до того, коли ОСОБА_5 подарувала об`єкт;
            20 травня 2019 року на підставі постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року позивач повернув реєстрацію права власності на об`єкт на своє ім`я, що підтверджується інформаційною довідкою від 06 лютого 2021 року, доданою до позову. Проте, за невідомих обставин належний позивачу на праві власності об`єкт через два тижні був відчужений на користь відповідача. В оскаржуваному рішенні суд взагалі не надав оцінку цій обставині та вважає встановленим той факт, що ОСОБА_5 володіла об`єктом з жовтня 2016 року до моменту дарування.
 
У січні 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_6 , в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що:
касаційна скарга ОСОБА_1 ґрунтується на безпідставних твердженнях про неналежне дослідження матеріалів справи апеляційним судом та начебто на неправильному застосування висновків Верховного суду, але зазначені доводи не відповідають дійсності. 
матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо спірного нерухомого майна, натомість містять відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на реєстраційні дії, щодо реєстрації спірного нерухомого майна;
відповідач у справі набув права власності на спірне майно законно та за наявності на це правових підстав. Майно було набуто ОСОБА_2 на підставі правомірних реєстраційних дій в ході яких було перевірено наявність права власності на це майно у ОСОБА_3 , відсутність будь-яких заборон, обтяжень та інших обмежень щодо реєстрації переходу права власності на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 07.06.2019 р»; 
Підтвердженням цих обставин є звернення ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року до Міністерства юстиції зі скаргою за реєстровим № 33969-33-19, в якій він просив скасувати рішення прийняті державними реєстраторами та нотаріусом, зокрема, щодо нерухомого майна, яке є предметом даного спору. У задоволенні зазначеної скарги ОСОБА_1 було відмовлено. Правочин, на підставі якого відповідач набув права власності не скасований, а отже на даний момент ОСОБА_2 є єдиним власником спірного нерухомого майна;
ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_3 , а також приватного виконавця, що були вчинені в процесі примусового виконання рішення суду, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі. У випадку ОСОБА_2 , державним органом, який забезпечував законне та правомірне набуття ним права власності були приватний виконавець та державний реєстратор, які виступали представниками держави й мали переконатися, що перехід права власності на спірне нерухоме майно стався відповідно до закону. Тобто, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
існувало як мінімум два рівня гарантій у справі перед тим, як частина спірного нерухомого майна перейшла до ОСОБА_2 . По-перше, існував обов`язок нотаріуса (який, доречі, також виступав в якості державного реєстратора) переконатися, що перехід права власності на частину спірного нерухомого майна у власність ОСОБА_3 стався відповідно до закону. По-друге, при переході права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , реєстрації його права власності на спірну частину нерухомого майна, приватний виконавець та державний реєстратор, мали переконатись у дотриманні відповідного законодавства та законності правочину. Після чого, в підтвердження законності набуття права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, державним реєстратором було видано документ, що посвідчує його право власності.
спірне нерухоме майно було передано у власність ОСОБА_2 в процесі примусового виконання рішення суду. Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб, має наслідки порушення справедливого балансу та покладає надмірний індивідуальний тягар на ОСОБА_2 і становить порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
03 лютого 2023 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року зупинено касаційне провадження у справі № 932/1139/21 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 932/1139/21.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 січня 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц; від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що 
рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року у справі № 200/593/16-ц позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволено; 
розірвано шлюб; 
в порядку поділу майна подружжя: виділено в натурі та визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; 96/100 частини жилого будинку жилою площею 120,7 кв. м по АДРЕСА_5 . Виділено в натурі та визнано за ОСОБА_1 право власності на: 23/100 частини квартири в будинку АДРЕСА_6 ; в будівлі А на першому поверсі приміщення № 1,2,3,4,5,6,9,10,10а, 10о,10р в АДРЕСА_7 ; нежитлову будівлю магазину в АДРЕСА_8 . Вирішено питання про стягнення судового збору. В цьому ж рішенні зазначено про те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, на фіксуванні процесу технічними засобами не наполягав.
 
Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 13 вересня 2016 року, посвідченої віце-консулом Посольства України в Бельгії зазначено про те, що в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Єлісєєва Т. Ю.) знаходиться цивільна справа за № 200/15089/16 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розділ майна подружжя. Слухання справи призначено на 26 вересня 2016 року на 13:00 годин. Прийняти особисту участь у розгляді зазначеної справи у призначену дату та час не має об`єктивної можливості, оскільки знаходиться за межами України та не має наміру повернутися до України найближчим часом. Вимоги, викладені у позовній заяві ОСОБА_5 про розірвання їх шлюбу (щодо причин розірвання подружніх відносин та періоду, з якого вони не ведуть спільне господарство та не проживають однією сім`єю) та про розділ майна подружжя з відступленням від рівності часток подружжя із врахуванням інтересів їх неповнолітніх доньок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання - визнає та не заперечує проти їх задоволення.
 
Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 200/593/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року в частині позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було залишено без змін; Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В цій постанові було зазначено, що включивши до складу спільного сумісного майна подружжя 23/100 частини квартири АДРЕСА_12 та 38/100 частин квартири АДРЕСА_12 суди не встановили коли, ким і на яких підставах було набуто зазначене майно і чи можливо його включити до складу спільного сумісного майна подружжя. Матеріали справи не містять оціночної вартості указаного майна. При цьому, в цій постанові не йдеться посилання на те, що підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій стало неприйняття участі в судових засіданнях відповідачем по справі та неповідомлення його про час та місце розгляду справи судом, а також необізнаність відповідача з предметом спору.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 лютого 2021 року спірне нерухоме майно з 10 червня 2019 року належить ОСОБА_2 на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу», серія та номер: ВП № 59314177 виданий 07 червня 2019 року, видавник: Приватний виконавець Бурхан-Крутонос Л. А.
 
Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року в справі № 203/4337/17 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 18 803 008 грн, штраф в сумі 8 058 432 грн, а всього стягнути 26 861 440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Згідно копії постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від07  червня 2019 року ВП № 59314177 було передано стягувачу ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчий лист № 203/4337/17 від 15 січня 2018 року, що видав Кіровський районний суд м. Дніпропетровськ наступне майно: 1/3 частину будівлі літ. С-3, С'-1, С''-2, С'''-1, загальною площею 2068,2 кв. м, с Козирьок, с (2) - сходи, С(ІУ) - тамбур, № 39 - ворота. У загальному користуванні: І- мостіння, № 9 - ворота, за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091245712101. Номер об`єкта в РПВН: 9212922. Номер запису про право власності: 31813561, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 390, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; частину нежитлового приміщення в будівлі цеху літ. Е-1, Е(1)-2, Е(ІІ)-1 на першому поверсі приміщення № 2 поз. 1,2 заг. площею 66,9 кв. м. В загальному користуванні № 2-огорожа, І-мостіння, № 9- ворота за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091198412101. Номер запису про право власності: 31814053, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 389, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; частину нежитлового приміщення другого поверху в будівлі контори літ. Ж-2 загальною площею 405,3 кв. м, сходова клітина заг. площею 16,7 кв. м. В загальному користуванні: ж(1) - ганок з навісом, І - 1-сход.кліт, І-мостіння, 2 огорожа, 9 -ворота за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091197312101. Номер запису про право власності: 6716983, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 388, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення загальна площа (кв. м): 622.5, Опис: літ. Л-1, Л(1)-1, Л(6)-1, Л(7)-1 будівля центральної котельної, Л(2)-1, Л(3)-1, Л(4)-1, Л(5)-1 будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л'-майданчик. В загальному користуванні: І-мостіння, № 2 - огорожа, № 9 - ворота за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091160812101. Номер запису про право власності: 31811342, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 386, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; частина нежитлового приміщення перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2 загальною площею 329,6 кв. м, 31,32,34 - огорожі, 33 - ворота. В загальному користуванні: ж(1)- ганок з навісом, І-1-сход.кліт, І-мостіння, 2- огорожа, 9 ворота за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091137512101. Номер запису про право власності: 6655776, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 387, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; частина нежитлового приміщення В літ Ж(ІУ)-1 на І поверсі приміщення № 3 поз.1,2, Ж(ІІ)-1, Ж(ІІІ)-1 заг. площею 165,8 кв. м. У загальному користуванні: мостіння І та ворота № 9 за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091076612101. Номер запису про право власності: 31808533, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 383, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори приміщення № 2 поз. 1-15 площею 902,9 кв. м; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1, будівля техвідділу площею 261,8 кв. м; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення площею 46,4 кв. м; К навіс № 1; Ф - навіс № 3. Мостіння І; ворота № 9 - в загальному користуванні за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090941012101. Номер запису про право власності: 31809742, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 384, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення будівля цеху літ. Е-1, Е(І)-2, Е(ІІ)-1: 1-й поверх приміщення № 1 поз. 1-12 загальною площею 1162,3 кв. м; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7 загальна площа 134,1 кв. м, в загальному користуванні № 2 огорожа, І-мостіння, № 9 - ворота, за адресою АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090829812101. Номер запису про право власності: 31810507, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 385, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г. Л. - на загальну суму 1500000,00 грн, що належить боржнику ОСОБА_3 ; припинено обтяження та знято арешт з зазначеного майна.
 
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 31 травня 2019 року ОСОБА_3 стала власником вказаного майна на підставі договору дарування.
 
Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 вересня 2019 року, 29 жовтня 2020 року, 02 березня 2020 року, 28 травня 2019 року видно, що спірне нерухоме майно з 10 червня 2019 року належить на праві власності ОСОБА_2 - на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу» серії та номер ВП № 59314177 виданий 07 червня 2019 року, видавник: Приватний виконавець Бурхан-Крутонос Л. А., з 31 травня 2019 року власником майна була ОСОБА_3 - на підставі договорів дарування, з 18 листопада 2016 року власником майна була ОСОБА_5 - на підставі рішення суду, а попереднім власником майна був ОСОБА_1 .
 
Відповідно до копії наказу Міністерства юстиції України № 1040/7 від 27 квітня 2020 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 30.09.2019 року» було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року у зв`язку з тим, що закінчився встановлений законом строк подачі скарги.
 
Згідно копії Висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 13 березня 2020 року рекомендовано відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року у зв`язку з тим, що закінчився встановлений законом строк подачі скарги.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
 
У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
 
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
 
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) вказано, що:
«70. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. 71. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:
«43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
44. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.
45. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).
46. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).
47. Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
 
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:
«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
 
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
            при відмові в задоволенні позову суди вважали, що позивач був обізнаний з переходом права власності від нього до ОСОБА_5 в результаті поділу майна подружжя, на що надав згоду під час розгляду справи в суді першої інстанції, що було зафіксовано у відповідних рішеннях та документах; право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_5 18 листопада 2016 року і не скасовувалось у визначеному законом порядку; матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо спірного нерухомого майна, натомість містять відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на реєстраційні дії, щодо реєстрації спірного нерухомого майна;  ОСОБА_5 здійснила відчуження спірного майна на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, будучи власником майна. При цьому будь-яких доказів скасування права власності за ОСОБА_5 чи оспорення його на момент вчинення дарування майна, позивачем надано не було;  майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно було передано у власність ОСОБА_2 в процесі примусового виконання рішення суду. Фактично спірне нерухоме майно не було продане в процесі виконання рішення суду іншим особам, але через відсутність покупців - передано (фактично продано) стягувачу, що унеможливлює задоволення позовних вимог;
            суди не врахували, що: за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника; 
            суди не звернули увагу, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень; для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту;
            суди не врахували, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
 
За таких обставин, не проаналізувавши вказані обставини, суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову. Тому оскаржені судові рішення належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук