ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" липня 2023 р.           Справа№ 925/1201/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання Маренич Г.О.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 27.07.2023:
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" 
на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023
у справі № 925/1201/18  (суддя - Довганя К.І.)   
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД"    
про стягнення 11  879 069,21 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у задоволенні заяви директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" Шишкіної Л.О. від 08.05.2023 №25 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №925/1201/18 відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні вищевказаної заяви, судом першої інстанції вказано, що сума заборгованості боржника перед Банком саме у розмірі 2  606  643,76 грн. підлягає встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за  статтею 601 Цивільного кодексу України  лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у справі № 925/1201/18. Прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ТОВ "Арканар ЛТД" та визнати наказ Господарського суду Черкаської області у справі №925/1201/18 від 29.04.2021 таким, що не підлягає виконанню у частині стягнення простроченої заборгованості за користування майном за Договором фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016 на суму 2 606 643,76 грн. 
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що лізингові платежі на суму 2  606  643,76 грн. сплачені заявником як частина відшкодування вартості предмету лізингу за Договором лізингу, за своєю суттю є оплатою предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який у подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність.
Також скаржник зазначає, що розірвання  Договору лізингу та повернення об`єктів лізингу призводить до одночасного розірвання договору купівлі-продажу, як складової частини цього договору лізингу, та надає ТОВ «АРКАНАР ЛТД» право, на підставі ст. 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкту лізингу, як попередня плата.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу, письмові пояснення та клопотання учасників апеляційного провадження 
27.07.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача (стягувача) надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що сума заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 2  606  643,76 грн., яка існує на думку заявника, підлягає встановленню та доказуванню в порядку позовного провадження, оскільки є невизначеною, недоведеною і не є безспірною.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та клопотання учасників апеляційного провадження
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у справі № 925/1201/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів - Гаврилюка О.М., Суліма В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у справі № 925/1201/18. Розгляд апеляційної скарги призначено на 27.07.2023. Витребувано невідкладно матеріали справи № 925/1201/18 з Господарського суду Черкаської області.
21.07.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 задоволено клопотання представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 27.07.2023 з`явився відповідач (скаржник), який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.
У судове засідання 27.07.2023 з`явився позивач, який проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.12.2020 позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задоволено повністю і з відповідача на користь позивача стягнуто 11  879 069,21 грн., з яких: 11 453 771,48 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном; 425 297,73 грн. пені та 178  186,04 витрат по сплаті судового збору.
29.04.2021 на примусове виконання рішення господарського суду Черкаської області від 23.12.2020  було видано наказ.
09.05.2023 директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" Шишкіної Л.О. подала суду заяву №25 від 08.05.2023 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування своєї заяви заявник зазначив, що на підставі положень  ст.601 ЦК України  повідомив стягувача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 2 606 643,76 гривень за наступними договірними зобов`язаннями:
1) грошові зобов`язання ТОВ «АРКАНАР ЛТД» перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: заборгованість за заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном - 11 453 771,48 грн. (одинадцять , мільйонів чотириста п`ятдесят три тисячі сімсот сімдесят одна грн. 48 коп.) та 425 297,73 грн. (чотириста двадцять п`ять тисяч двісті дев`яносто сім грн. 73 коп.) пені та 178 186,04 (сто сімдесят вісім тисяч сто шістдесят шість грн 04 коп.);
2) грошові зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перед ТОВ «АРКАНАР ЛТД» 2 606 643,76 гривень по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкту лізингу;
Заява про залік зустрічних однорідних вимог № 23 від 06.04.2023 була направлена на адресу для кореспонденції АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна, а також надіслано на електронну пошту Банку: help@pb.ua.
Заявник вважає, що за вищевказаною заявою на дату її складання взаємні зобов`язання сторін за Договором фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК та ТОВ «АРКАНАР ЛТД» та на суми, зазначені у цій заяві, вважаються припиненими.
24.05.2023 на адресу Господарського суду Черкаської області надійшло письмове пояснення стягувача на заяву боржника, в якій стягував вказав, що доводи, викладені ТОВ "АРКАНАР ЛТД" у його заяві, є такими, що спростовуються фактичними обставинами, не підтверджені належними і допустимими доказами, а отже заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Стягувач зазначив, що заявлені боржником вимоги не є зустрічними, оскільки зобов`язання банку, що полягають у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу - не існують, а тому банк не може бути боржником перед заявником за заявленими до зустрічного зарахування 2 606 643,76 грн.
Стягувач зауважив, що немає ні правових підстав, ні фактичних обставин виконання сторонами договору фінансового лізингу, які б покладали на банк зобов`язання повернути дані платежі. Доказів, що підтверджують виникнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» з повернення сплачених лізингових платежів, як сплати частини вартості об`єкта лізингу за договором лізингу, заявником не надано.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
За приписами  ст.601 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України) зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Аналогічні положення закріплені також частиною третьою  статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до яких господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Відповідно до положень ч. 2  ст.328 Господарського процесуального кодексу України (  далі -  ГПК України) суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом  ст. 806 ЦК України  за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Ст.1 Закону України  «Про фінансовий лізинг»  (у редакції станом на дату укладення Договору фінансового лізингу № 4А16056ЛИ від 01.07.2016) встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України  «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
За правилами ст. 2 Закону України  «Про фінансовий лізинг»  відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями  Цивільного кодексу України  про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Ч.2 ст.8 Закону України  «Про фінансовий лізинг»  у редакції, що діяла на момент укладення договору між Банком і ТОВ «АРКАНАР ЛТД», передбачено: якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.
На підставі частини 1 статті 7 Закону України  «Про фінансовий лізинг»  Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.
При цьому, Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.
Згідно з ч. 2 ст.7 цього ж Закону, Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
Положеннями  ЦК України  про купівлю-продаж, які можуть або мають бути застосованими до відносин за договором фінансового лізингу, передбачено наступне.
Зокрема,  ст.655 ЦК України  визначено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно  ст.692 ЦК України  покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  статті 530 цього Кодексу  (ст. 663 ЦК України).
Частинами 1, 2  статті 693 ЦК України  визначені правила продажу товару на умовах його попередньої оплати та наслідки порушення цих правил покупцем та продавцем відповідно.
Частиною 1 цієї статті встановлено обов`язок покупця, в залежності від умов договору, здійснити повну або часткову оплату товару у визначений договором або законом строк, та застосування до покупця, що не виконав цей обов`язок, передбачених  статтею 538 цього Кодексу  наслідків.
Частиною 2  статті 693 ЦК України  визначені наслідки невиконання продавцем обов`язку передати товар покупцеві, яким обов`язок щодо сплати суми попередньої оплати виконано у відповідності до умов договору. Ці наслідки полягають у набутті покупцем альтернативного права вибору вимоги до продавця - або передачі йому оплаченого товару, або ж повернення суми попередньої оплати.
Аналіз норм частин 1, 2  статті 693 ЦК України  дає підстави для висновку про те, що в залежності від умов договору, часткова або повна оплата товару, має бути здійснена до передачі товару покупцю, і до виконання цього обов`язку покупцем, зобов`язання продавця передати товар не виникає. Застосування ч. 2 цієї статті можливе за наявності одночасно таких умов:
- покупець здійснив частково або повністю попередню оплату товару у розмірі та строки, передбачені договором;
- продавець отримав попередню оплату товару в розмірі та строки, обумовлені договором, але не передав товар покупцю.
В силу вимог  ст.538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
Як зазначалось колегією суддів вище, 01.07.2016 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «АРКАНАР ЛТД» укладено договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ, за яким банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
Умови переходу права власності на Майно: Майно переходить у власність Лізингоодержувача за умови сплати Банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим Договором (п. 4.3. Договору).
У випадку переходу права власності на Майно до Лізингоодержувача, здійснюється оформлення всіх необхідних відповідно до чинного законодавства України документів (п. 4.4. Договору).
У пункті 5.2.1. Договорі Банк зобов`язався передати Майно в платне користування Лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим Договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим Договором, передати Майно у власність Лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим Договором.
Згідно з пунктом 6.1. Договору, Лізингоодержувач має право:
- достроково погасити заборгованість за цим Договором шляхом: сплати 100% залишку несплаченої вартості Майна, винагороди за Договором на дату такого погашення та інших платежів на дату такого погашення. У цьому випадку перехід права власності відбувається не раніше одного року з дати укладення цього Договору і до цього ж моменту він зберігає чинність (п.п. 6.1.1. Договору).
- повернути Майно Банку без придбання його у власність за умови сплати за графіком лізингових платежів, винагород за Договором, неустойки у формі штрафу за Договором (п.п. 6.1.2. Договору).
До переліку зобов`язань Лізингоодержувача на підставі п.п. 6.2.11. Договору, зокрема, входить сплачування Банку:
- винагороди за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)";
- лізингових платежів (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості Майна);
- відсоткової винагороди за користування Майном;
- винагороди за користування майном отриманим в лізинг;
- інших витрат Банка, безпосередньо пов`язаних з цим Договором.
Відповідно до підпункту 8.2.3. Договору, він підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою Банка шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача за 3 (три) дні, зокрема, у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу Лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за Договором.
У випадку розірвання цього Договору, Майно повинне бути повернуте Лізингоодержувачем у термін розірвання, по Акту прийому-передачі Майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (п. 8.3. Договору).
Укладений між Банком і ТОВ «АРКАНАР ЛТД» договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
У свою чергу, колегією суддів встановлено, що боржник звертався з позовом до Господарського суду міста Києва до Банку про визнання договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016  недійсним (справа № 910/2114/19), позовні вимоги ТОВ "АРКАНАР ЛТД" були обґрунтовані тим, що договір містить несправедливі умови, посилаючись на відсутність в умовах договору обов`язку банку щодо повернення лізингових платежів у разі дострокового розірвання договору з ініціативи банку, що, на думку позивача, є підставою для визнання його недійсним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:
- оспорюваний Договір не потребує нотаріального посвідчення та його державної реєстрації у зв`язку з чим відсутні підстави вважати такий договір нікчемним;
- укладення Договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати договір;
- позивач отримав повну та достовірну інформацію про послуги відповідача, порядок їх надання, вартість предмету лізингу, розмір платежів, умови та порядок їх сплати.
Постановою Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 910/2114/19 рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 у справі №910/2114/19 залишено без змін.
Оскільки, Договір фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016 залишився чинним, то його умови є обов`язковими для виконання сторонами.
За умовами пунктів 8.2., 8.2.3. цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача за три дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу Лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів, а також у випадку порушення строків сплати винагород за Договором.
15.06.2017 Договір фінансового лізингу №4А16056ЛИ був розірваний за ініціативою Лізингодавця.
П. 6.2 Договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016 визначено зобов`язання Лізінгоодержувача, зокрема, підпунктом 6.2.4 цього Договору встановлено, що Лізінгоодержувач зобов`язується повернути Майно Банку у випадку розірвання Договору у стані, у якому воно було отримане з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому Банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувати заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору. Лізінгоодержувач зобов`язаний усунути погіршення Майна, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення Майна Банк має право вимагати завданих йому збитків.
Отже, проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів констатує, що умовами Договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ сторонами погоджена сплата лізингових платежів до дати розірвання договору, та не передбачено повернення вже сплачених лізингових платежів.
Договір фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016 є чинним і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, а тому, колегія суддів дійшла до переконання, що заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» перед ТОВ «АРКАНАР ЛТД» в сумі 2 606 643,76 грн., у контексті вищевказаного Договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ відсутня.
Таким чином, сторони (Банк як Лізингодавець та ТОВ "АРКАНАР ЛТД" як Лізингоодержувач) погодили умови договору щодо порядку і умов сплати лізингових платежів та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.
Відповідно до положень  ст. 526 ЦК України, ст. ст.  193,  198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1  ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1  ст. 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже, як вірно вказано судом першої інстанції, правові підстави, які б надавали ТОВ "АРКАНАР ЛТД" право вимагати повернення сплачених лізингових платежів, та відповідно, покладали на Банк зобов`язання повернути ці платежі, відсутні.
Відповідно, зарахування зустрічних однорідних вимог не могло відбутися у зв`язку з відсутністю вимог до АТ КБ «ПриватБанк».
Колегією суддів встановлено та не заперечується скаржником у своїй апеляційній скарзі, що розірвання договору відбулося саме у зв`язку з порушенням лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати платежів за договором.
Умови договору не передбачали зобов`язання банку повернути раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі (суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), в разі розірвання (припинення) договору.
Отже, відсутність обов`язку у банку, як боржника виключає сам факт правомірності вимоги кредитора.
За приписами  ст. 693 ЦК України  якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до  статті 530 цього Кодексу.
У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення  статті 538 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Проте, в даному випадку лізингоодержувач не вправі вимагати передання частково оплаченого товару, оскільки саме останній порушив зобов`язання та не реалізував своє право на викуп отриманого в лізинг майна.
Банк, на підставі та в порядку, визначеному Законом України  Про фінансовий лізинг  і умовами договору № 4А16056ЛИ, відмовився від договору, до правовідносин сторін мають бути застосовані правові наслідки, визначені  статтею 653 Цивільного кодексу України, а саме, норми частини 2 з якою зобов`язання сторін припиняються, та частини 4 цієї статті, згідно з якою сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правило частини 4  статті 653 Цивільного кодексу України, діє у відношенні обох сторін договору, а не лише у відношенні тієї із сторін, яка наприклад, припустилася порушення договору. З огляду на це суттєвого значення набувають правила спеціальних законів, умови договорів про наслідки зміни та розірвання договорів.
У правовідносинах за договором фінансового лізингу, за виключенням випадку, передбаченого частини 1 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», відсутні інші спеціальні норми, закони, якими лізингоодержувачу надається право вимагати виконаного ним за розірваним договором. Право ж лізингодавця вимагати у разі розірвання договору повернення виконаного, а саме, переданого в фінансовий лізинг предмета, безпосередньо визначене частиною 2 статті 7 цього ж Закону.
Частиною 7 статті 17 Закону України  «Про фінансовий лізинг»  в редакції Закону від 04.02.2021 № 1201-ІХ  питання повернення лізингоодержувачу платежів, сплачених за договором до його розірвання, врегульоване наступним чином: Лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу.
Дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявником/скаржником не надано доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості Банку з повернення сплачених лізингових платежів як сплати частини вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу. Твердження скаржника про розірвання договору, повернення Банку об`єкта лізингу, звернення із відповідною вимогою та зміст самої вимоги не є належними та допустимими доказами в обґрунтування часткового припинення зобов`язання, як це передбачено статтями  74,  76,  77 Господарського процесуального кодексу України.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується як із висновком суду першої інстанції, так і з позицією позивача/стягувача, яку викладено у відзиві на апеляційну скаргу, що сума заборгованості боржника перед Банком саме в розмірі 2  606  643,76 грн. підлягає встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за  статтею 601 Цивільного кодексу України  лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правомірного висновку що заява боржника про визнання таким, що не підлягає виконанню наказу від 29.04.2021 у справі №925/1201/18 із названих у ній підстав  задоволенню не підлягає.
Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, оскаржуване судове рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення Господарського суду міста Черкаської області від 25.05.2023 у справі №925/1201/18, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги. 

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у справі №  925/1201/18  - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 25.05.2023 у справі №  925/1201/18 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД".
4. Матеріали справи № 925/1201/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Гаврилюк