Ухвала
 
10 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 554/14343/22
провадження № 61-11347ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2022 року по 14 серпня 2022 року включно в розмірі 93 663,71 грн, а також - 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Крім цього, ОСОБА_1 просив допустити рішення суду до негайного виконання в межах виплати за один місяць в розмірі 63 449,61 грн.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 18 листопада 2021 року у справі № 554/8601/21 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 09 серпня 2021 року № Э.DN-УВ-2021-7112961-п про його звільнення та поновлено його на роботі на посаді начальника Відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Додатковим рішенням цього суду від 28 квітня 2022 року встановлено, що середня заробітна плата позивача обчислена з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача з роботи, у період з 10 червня 2021 року по 09 серпня 2021 року в розмірі 105 828,94 грн без врахування нарахованих та утриманих сум податків і зборів із суми заробітної плати шляхом арифметичного підрахунку судом. Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2022 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 18 листопада 2021 року та додаткове рішення цього суду від 28 квітня 2022 року залишені без змін. З указаним розрахунком він не погоджується, оскільки його зроблено із сум, з яких відраховані податки, однак для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно виходити із суми виплачених коштів з урахуванням податків - 129 920,70 грн (129 920,70 грн: відпрацьовано 43 робочих дні = середньоденна заробітна плата 3 021,41 грн).
 
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.
 
Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2022 року по 14 серпня 2022 року включно в розмірі 78 111,63 грн та витрати за надання правничої допомоги в сумі 9 500 грн, а всього - 87 611,63 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 2 684 грн.
 
Додатковим рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 29 березня 2023 року допущено негайне виконання рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один календарний місяць в сумі 52 914,33 грн.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2022 року по 14 серпня 2022 року включно в розмірі 78 111,63 грн - залишено без змін, а в частині стягнення витрат за надання правничої допомоги в сумі 9 500 грн - змінено, зменшено цю суму до 7 885 грн, а всього стягнуто - 85 996,63 грн. Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору в сумі 2 684 грн змінено, зменшено цю суму до 823,69 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави частину судового збору за подання позову до суду в сумі 168,71 грн. Додаткове рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 29 березня 2023 року залишено без змін.
 
25 липня 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення 15  552,08 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.
 
03 серпня 2023 року ОСОБА_1 повторно подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, в якій змінив пункти 3 та 4 прохальної частини попередньо поданої ним касаційної скарги щодо зазначення номера справи, судові рішення в якій, просив частково скасувати. ОСОБА_1 просив скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року у справі № 554/14343/22 в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення 15  552,08 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.
 
Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) - 2 684 грн. 
 
Ціна позову в цій справі становить 93 663,71 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 100 = 268 400 грн). Тобто справа № 554/14343/22 є малозначною в силу вимог закону. 
 
Додане до касаційних скарг клопотання містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку  ОСОБА_1 мотивував тим, що за результатами розгляду його позову йому було відмовлено у стягненні 15 552,08 грн. Вказана сума є значною для його сім`ї, яка є багатодітною (на його утриманні перебуває четверо дітей: повнолітній син у віці 20 років та три неповнолітніх дитини віком від 7 до 15 років). Дружина працює лікарем-стоматологом на 0,5 ставки, має посадовий оклад близько 5 000 грн на місяць. Його посадовий оклад становить 16 745 грн на місяць. Тобто його дохід є основним джерелом утримання родини в цілому.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
 
Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі. 
 
Аргументи касаційних скарг та посилання заявника на окремі постанови Верховного Суду зводяться виключно до його незгоди із стягнутим судами розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був розрахований на основі його середньоденного заробітку в розмірі 2 519,73 грн, визначеного додатковим рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 28 квітня 2022 року у справі № 554/8601/21 за його позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, яке 27 липня 2022 року набрало законної сили.
 
Верховним Судом враховано, що суди захистили порушене право позивача, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу, натомість касаційні скарги та додане до них клопотання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі не містять належного обґрунтування виняткового значення цієї справи для заявника, так посилання на те, що нестягнута судами сума в розмірі 15 552,08 грн, що є менше за його посадовий оклад, є значною для його сім`ї, не свідчить про винятковість цієї справи.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
В резолютивній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду зазначено про те, що вона не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко