Номер провадження: 22-ц/813/6001/23 
Справа № 523/16040/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Коновалова В.А., Карташов О.Ю.
за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,
учасники справи:
позивач — АТ "Альфа-Банк", правонаступник АТ «Сенс-Банк»
відповідач — ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року, ухвалене у складі судді  Кисельова В.К., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог 
Акціонерне товариство «Сенс-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так 14.03.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_1 , надалі за текстом - «Позичальник», «Відповідач» уклали Кредитний договір № 2007/13-19/01 (надалі за текстом - Кредитний договір).
Відповідно до Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100 000,00 дол.США. Свої зобов`язання Позивач виконав, надавши грошові кошти Позичальникові. Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором. У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, у Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги. 23.11.2012 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийняте рішення про стягнення з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 1 466 298,60 грн., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судому сумі 14 462,60 грн.. Позивач посилається на те, що відповідач не виконав вищевказане рішення суду, а тому позивач вважає, що він має стягнути з відповідача кошти за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача кошти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України: три відсотки річних у розмірі 131966,87 грн., суму заборгованості за інфляційними витратами 578 689,68 грн.

Короткий зміст рішення суду
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року позовні вимоги позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме суму заборгованості за три відсотками річних у розмірі 131966 гривень 87 копійок, суму інфляційних витрат у розмірі 578689 гривень 68 копійок, судовий збір у розмірі 10659 гривень 85 копійок, а всього стягнути суму у розміріт721316 гривень 40 копійок.
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом. Нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. Також суд зазначав, що нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Окрім того, постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийняте рішення про стягнення з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі у національній валюті, тобто у розмірі 1 466 298,60 грн., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 14 462,60 грн.. Суд вважав, що враховуючи той факт, що виконання рішення суду відбувалось саме у національній валюті, то з дати ухвалення рішення, вищевказана сума суттєво знецінилась, що є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Судом також встановлено, що згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - AT «Укрсоцбанк»). Окрім того, згідно останньої редакції товариства змінено його назву на АТ «Сенс Банк». Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд приходить до висновку, що вищевказані зміни в організаційній формі товариства не є припиняли зобов`язання відповідача виконати умови кредитного договору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник відповідача звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки, в рамках даної справи зобов?язання боржника перед кредитором виникло на підставі Кредитного договору, а не рішення третейського суду та порушено норми процесуального права, оскільки, обґрунтовуючи підстави для задоволення позову, суд посилався на обставини, на які не посилався позивач. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини. 3 матеріалів справи вбачається, що 14.03.2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та Апелянтом укладено Кредитний договір № 2007/13-19/01 (далі по тексту - Кредитний договір). Умовами Кредитного договору передбачено, що Апелянт зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в порядку та умовах, передбачених договором. Отже, між кредитором та боржником, вчинивши дії юридичного характеру в розумінні ч. 1 ст. 11 ЦК України, виникли зобов?язальні правовідносини на підставі Кредитного договору. У зв?язку із невиконанням апелянтом свого обов?язку по сплаті кредиту в повному обсязі, кредитор звернувся за захистом свого порушеного права, з огляду на що, 23.11.2012 року постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийняте рішення про стягнення з апелянта на користь кредитора заборгованості за кредитним договором в розмірі 466 298,60 грн., а також витрати пов?язані з розглядом справи в третейському суді в сумі 14462,60 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернувшись до третейського суду із вищезазначеним позовом, Кредитор не використав свого права, передбаченого ст. 625 ЦК України та не звернувся за стягненням з апелянта суму боргу, саме, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. В подальшому по справі № 523/16040/22, кредитор звертається до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до апелянта про стягнення заборгованості, в рамках ст. 625 ЦК України, в прохальній частині прямо вказує предмет позову, а саме: “стягнути з апелянта заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст.625 ЦК України, та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов?язання за кредитним договором №2007/13-19/01 від 14.03.2007 року, яка становить 710 656.55. Проте, задовольняючи позов у повному обсязі позиція суду першої інстанції полягала в тому, що невиконання , саме, судового рішення с підставою для задоволення позовних вимог Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов?язки можуть виникати з рішення суду. Тобто, з рішення суду зобов?язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Отже, стаття 625 ЦПК України регулює зобов?язальні правовідносини, тобто, поширюється на порушення грошового зобов?язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 p.). Крім того, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Натомість, позовна заява не містить обґрунтування виникнення між сторонами спору зобов?язальних відносин на підставі рішення третейського суду. 3 огляду на вищезазначене, вважаємо, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки, в рамках даної справи зобов?язання Боржника перед кредитором виникло на підставі Кредитного договору, я не рішення третейського суду та порушено норми процесуального права, оскільки, обґрунтовуючи підстави для задоволення позову, суд посилався на обставини, на які не посилався позивач. Вважали, судом першої інстанції не надано оцінки факту того, що предметом позову с стягнення заборгованості яка виникла на підставі прострочення виконання зобов?язання за договором про споживчий кредит, у такому випадку апелянт звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину з 01.03.2020 року та військового стану з 24.02.2022 року. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов?язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом: В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.05.2022 у справі № 761/28949/17 зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України с мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних трат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Пункти 15,18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 або у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняться від обов?язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором. відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Пунктом 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов?язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але но виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов?язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов?язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов?язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056’1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов?язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину. встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (втому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19). виконання зобов?язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Отже, оскільки статтею 625 ЦК України визначено ні що інше, як відповідальність за порушення грошового зобов?язання, а предметом позову с застосування такої відповідальності - стягнення боргу за прострочення виконання грошового зобов?язання згідно з договором про споживчий кредит, відповідачі звільнені віл відповідальності за таке прострочення Законом України «Про споживче кредитування», тому вважаємо, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене вважали, що судом першої інстанції не надано оцінки факту того, що предметом позову с стягнення заборгованості яка виникла на підставі прострочення виконання зобов?язання за договором про споживчий кредит, у такому випадку апелянт звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов?язань за даним договором під час дії карантину 01.03.2020 року та військового стану з 24.02.2022 року. Вважали, що відповідач за кредитним договором отримав грошові кошти в іноземній валюті, з огляду на що, інфляційні втрати стягненню не підлягають. Як зазначено вище по тексту, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, посилаючись на пункти Кредитного договору № 2007/13-19/01 від 14.03.2007 року. Натомість, позовні вимоги банку в частині стягнення з Відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язанні, визначеного умовами договору у гривнях. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків зокрема, є договори. Отже, позивач посилається на кредитний договір, як на підставу виникнення у відповідача боргового зобов`язання перед позивачем. Пунктом 1.1. Кредитного договору встановлено, що Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США (сто тисяч доларів США 00 центів). Тобто, грошове зобов?язання визначене в іноземній валюті. Натомість, прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов?язання як такого, що визначене в іноземній валюті. Оскільки кредит надавався позичальнику в іноземній валюті - доларах США, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України — гривня. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-BP «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов?язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов?язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов?язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов?язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов?язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповілно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін)це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов?язання, визначеного у гривнях Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов?язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов?язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/1021 7/15-ц (провадження № 14-7274с 19). Отже, судом першої інстанції не надано оцінки факту того, що оскільки відповідач за Кредитним договором отримав грошові кошти сумі 100 000,00 доларів США, тобто, отримав кредитні кошти в Іноземній валюті, відповідно інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. У прохальній частині позовної заяви, Позивачем заявлено вимога про стягнення з Відповідача 3% річних в сумі 131 966,87 грн. за період з 29.07.2019 р. по 28.07.2022 р. (розрахунки містяться в матеріалах справи). Вважаємо, що період за який проводився даний розрахунок є хибним, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав і обов?язків, зокрема, с договори та інші правочини. Виходячи із цих норм, зокрема, пунктами 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Згідно загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником усіх прав і зобов?язань ПАТ «Укрсоцбанк», від 26.04.2018 р., АТ «Укрсоцбанк» став Відповідно до Статуту від 21.11.2019 року Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» є правонаступником усіх прав і зобов?язань АТ «Укрсоцбанк». (зворотна сторона арк, 17 матеріалів справи). Таким чином, згідно Статуту та на підставі ст. 512 ЦК України АТ «АЛЬФА-БАНК» набув статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 , саме 21.11.2019 року. Відтак, судом першої інстанції не надано оцінки факту того, що кредитор отримує право вимоги, передбачених статтею 625 цього Кодексу, починаючи відступлення прав вимоги позивачу з 21 листопада 2019 року, тобто з дати відступлення прав вимоги позивачу.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом апеляційної та першої інстанції встановлено те, що 14.03.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_1 , надалі за текстом - «Позичальник», «Відповідач» уклали Кредитний договір № 2007/13-19/01 (надалі за текстом - Кредитний договір).
Відповідно до Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100 000,00 дол.США. Свої зобов`язання Позивач виконав, надавши грошові кошти Позичальникові.
Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах,
що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту.
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.
У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, у Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги.
23.11.2012 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийняте рішення про стягнення з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 1 466 298,60 грн., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судому сумі 14 462,60 грн..
Позивач посилається на те, що відповідач не виконав вищевказане рішення суду, а тому позивач просить стягнути з відповідача кошти за ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.
Окрім того, постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийняте рішення про стягнення з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі у національній валюті, тобто у розмірі 1 466 298,60 грн., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 14 462,60 грн..
Суд уважає, що враховуючи той факт, що виконання рішення суду відбувалось саме у національній валюті, то з дати ухвалення рішення, вищевказана сума суттєво знецінилась, що є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Судом також встановлено, що згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.
Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - AT «Укрсоцбанк»).
Окрім того, згідно останньої редакції товариства змінено його назву на АТ «Сенс Банк».
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вищевказані зміни в організаційній формі товариства не припиняли зобов`язання відповідача виконати умови кредитного договору.
На підставі викладеного, з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, Київ, вул. Велика Васильківська б. 100) заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з серпня 2019р. по червень 2022р., а саме суму заборгованості за три відсотками річних у розмірі 131966 гривень 87 копійок, суму інфляційних витрат у розмірі 578689 гривень 68 копійок, судовий збір у розмірі 10659 гривень 85 копійок, а всього стягнути суму у розмірі 721316 гривень 40 копійок. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. 
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки факту того, що кредитор отримує право вимоги, передбачених статтею 625 цього Кодексу, починаючи відступлення прав вимоги позивачу з 21 листопада 2019 року, тобто з дати відступлення прав вимоги позивачу, не відповідають тексту оскаржуваного судового рішення , а самє (а.с.55 зв . абз. 7).
Позиція представника відповідача апелянта в суді першої інстанції (а.с.47) та в суді апеляційної інстанції (а.с.61-63) є взаємовиключною в частині одночасного застосування судом строків позовної давності, особливостей нарахування за ст.625 ЦК під час дії військового стану та заборону збільшення процентної ставки під час дії карантину.
Інші доводи апелянта стосуються тлумачення практики Верховного Суду , Великої палати ВС та ВСУ і по суті не є критикою судового рішення.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 залишити без змін.Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 12 липня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов