ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/4840/22                        Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/1429/23                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: витребування майна із чужого незаконного володіння

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання        Зінченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Юрченка Віктора Володимировича на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року, по справі № 638/4840/22, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :
01.09.2022 представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Юрченко В.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати частину квартири АДРЕСА_1 незаконного володіння ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.01.2021, яке залишено в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 26.05.2022 по справі № 638/2907/19, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування із чужого незаконного володіння частини квартири АДРЕСА_1 . 
Однак, прибувши на початку червня до спірної квартири, позивач довідався, що зазначену квартиру у 2021 році продано ОСОБА_3 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 5020. 
Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктом 67 Постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для реєстрації права власності. Адвокат зазначив, що шляхом усних перемовин із стороною відповідача вирішити спірне питання не вийшло, заходи щодо досудового врегулювання спору позивачем не вживались. 
У зв`язку з тим, що теперішнім власником спірного майна (квартири) є ОСОБА_2 , з метою належної реєстрації права власності ОСОБА_1 на частини квартири АДРЕСА_1 , представник позивача звернувся до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Юрченко В.В. вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що він відповідно до ст.387, 388 ЦК України власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, не надав оцінку тому факту, що ОСОБА_1 є власником частини спірної квартири та вказана частина вибула з його володіння поза його волею, що встановлено рішеннями судів, висновки суду в рішення не відповідають обставинам справи, помилково дійшов до висновку, що позивач не довів право власності на оспорюване майно, не застосовано до спірних правовідносин ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Зазначив що суд в порушення ст. 263 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду в постанові від 20 квітня 2021 року у справі №727/967/16-ц та висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду викладені в постанові від 11 листопада 2019 року по справі №756/15538/15-ц.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідача та її представника, розглянула справу за відсутності позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, який не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з наступного.
У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази незаконності вибуття майна (квартири) з володіння позивача, відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном або наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.
Як зазначено вище, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу. Зміст поняття (принципу) «свободи договору» визначено у ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Суд вважав встановленим, що на момент укладання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті його укладання, або обтяження нерухомого майна, що стало предметом договору, - були відсутні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (квартирою), адже договір ніким не оспорювався, не визнавалася недійсним або нікчемним.
Суд також урахував, що позивач не підтвердив право власності на оспорюване майно, такі обставини виключають застосування визначеного статтею 387 ЦК України способу захисту, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247 цс 18).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Судом першої інстанції безспірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 5020, єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . 
На підтвердження цього факту в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформована 06.07.2022.
Отже, на момент укладання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження для укладання договору, або обтяження на нерухоме майно були відсутні.
З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу не оспорювався, не визнавався недійсним або нікчемним.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальний тягар доведення фактичних підстав позову покладається на позивача.
За змістом вказаної норми ст. 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
При цьому право власника на витребування майна від добросовісного набувача захищено нормою ст. 388 ЦК України, яка передбачає справедливий баланс прав та інтересів між неволодіючим власником та добросовісним набувачем, який передбачає право власника витребувати це майно від добросовісного набувача за відплатним договором лише у разі, якщо майно: 
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, необхідною умовою для застосування правового механізму, передбаченому у вказаних нормах ст.ст. 387, 388 ЦК України є наявність у позивача титульного права власності на спірне майно.
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження у нього права власності на спірну квартиру.
Згідно заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.01.2021 року у іншій справі № 638/2907/19 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування із чужого незаконного володіння частини спірної квартири (режим доступу у Єдиному державному реєстрі судових рішень в мережі Інтернет: https://reyestr.court.gov.ua/Review/97794001).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згаданим заочним рішенням суду першої інстанції встановлені наступні обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
« 12 червня 2012 року на підставі договору дарування частини квартири, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. та зареєстрованому в реєстрі за №223, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157899707 від 28 лютого 2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенком Василем Володимировичем, зареєстровано за ОСОБА_3 .
У зв`язку тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру в цілому за особою відмінною від особи - заявника, рішенням державного реєстратора № 43712105 від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частини даної квартири.»
«Відчуження належної ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 12 червня 2012 року 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , здійснено поза його волею як власника майна, шляхом укладення 17 вересня 2018 між ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ».
Правові висновки першої інстанції про задоволення позову, які висловлені у згаданому заочному рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.01.2021 року у іншій справі № 638/2907/19 за змістом вказаної норми ст. 82 ЦПК України, на відміну від встановлених судом фактичних обставин, не мають преюдиціального значення по цій справі № 638/4840/22, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції. 
До аналогічних висновків про те, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом, дійшов касаційний суд у постанові КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, які суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даному випадку.
Відповідно до норм ст.ст. 182, 334 ЦК України у, в редакції, яка була чинною станом на день укладення вищевказаного договору дарування частини квартири, 12 червня 2012 року, у позивача право власності на частку спірної квартири, що є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації, виникає лише з дня такої реєстрації відповідно до закону. Такої реєстрації права власності на частку спірної квартири позивач на день укладення договору купівлі-продажу від 22.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 5020, за яким єдиним власником усієї квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 – не здійснив та не навів суду доводів з яких причин він на протязі майже 6 років до укладення 17 вересня 2018 договору між ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 про купівлю-продаж усієї квартири АДРЕСА_1 , відповідно до не реєстрував право власності на частку спірної квартири.
Тому не можна вважати, що спірне нерухоме майно у вигляді частки квартири вибуло поза його волею. При цьому позивач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому у ст.ст. 12, 81 ЦПК України не спростував визначену ст. 204 ЦК України презумпцію добросовісного набуття спірної частини квартири за вищевказаними договорами купівлі-продажу у складі квартири АДРЕСА_1 , а отже відповідач ОСОБА_2 у даному спорі дійсно є добросовісним набувачем, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів наявність передбачених у ст.ст. 377, 388 ЦК України підстав для задоволення його віндикаційного позову. 
Посиланнях у доводах скарги на вищевказану практику касаційного суду щодо змісту норм ст.ст. 387, 388 ЦК України, є нерелевантним, оскільки на відміну від цієї справи, касаційний суд сформулював свої висновки при встановлених обставинах про наявність у позивача права власності, яке у даній справі не доведене.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Втручання у легітимним шляхом набуте відповідачем право власності при таких обставинах є непропорційним, що не відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Юрченка Віктора Володимировича залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлено 28 вересня 2023 року.

Головуючий –                                                 В.Б. Яцина

Судді -                                                                 І.В.Бурлака

                                                                       Ю.М.Мальований