ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5031/23 Справа № 199/9794/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року                                                
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача:Новікової Г.В. 
суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року у цивільній справі  за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду  із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 18.09.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNXRRХ99420099, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 1 833,55 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14 грудня 2022 року має заборгованість в сумі 40 037,50 грн., з яких: 1 803,60 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 37 941,75 грн. - заборгованість за відсотками користування кредитом; 224,60 грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом; 67,55 грн. – загальна сума нарахованої пені.
Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 40 037,60 грн. та судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором б/н від 18.09.2007 року станом на 14.12.2022 року у розмірі 1 803,60 грн.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне та не всебічне з`ясування обставин справи.
Зазначає, що ОСОБА_1 , уклавши із позивачем договір від 18.09.2007 року отримав кредит, зі сплатою відсотків за користування кредитом (1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та 15,17% на місяць у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором) та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Рострочка» (Стандарт) складає між ним і банком кредитний договір.
На підставі заяви від 18.09.2007 року відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку (в подальшому перевипускалась), на яку встановлено кредитний ліміт, який згодом був збільшений. Звертає увагу, що активація картки та користування картковим рахунком, відповідно до виписки по ньому, свідчить про отримання кредитної картки відповідачем та прийняття  ним умов кредитного договору, зокрема і розміру процентів. Зазначені обставини підтверджені належними та допустимим доказами. зокрема розрахунком заборгованості та випискою по рахункам відповідача, яка має статус первинного документу.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 40 037,50 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови  в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, комісії та пені, то відповідно до статті 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 1055 ЦК України передбачено,що кредитний договір укладається у письмовій формі. 
Судом першої інстанції встановлено, що 18 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом підписання анкети позичальника №DNXRRХ99420099, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 1 833,60 грн. на строк 6 місяців з 18.09.2007 року по 18.03.2008 року включно. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 44,92 грн., та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 305,60 грн., в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Також в заяві зазначено, що позивальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15,17% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с.7)
До кредитного договору позивач додав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які не підписані відповідачем.
Згідно із наданого банком розрахунком, заборгованість за договором №DNXRRХ99420099 від 18.09.2007 року станом на 14.12.2022 року складає 40 037,50 грн., з яких : 1 803,60 грн. – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом, 37 941,75 грн. – загальний залишок заборгованості за процентами, 224,60 грн. – заборгованість з комісії, 34960,52 грн. – загальна сума нарахованої пені. 
Матеріали справи також містять надані суду першої інстанції копію паспорта ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .
Задовольняючи позовні вимоги тільки в частині тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користувався кредитними коштами, погашав утворену заборгованість, однак допустив прострочення. Разом з тим, у Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а умови надання споживчого кредиту не підписані відповідачем.
Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам у справі та нормам матеріального і процесуального права.
Із матеріалів справи вбачаться, що у підписаній ОСОБА_1 заяві від 18.09.2007 року встановлено розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 1% та 15,17% в місяць, а отже сторонами погоджено умови договору у цій частині, на що суд першої інстанції не звернув уваги. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення  кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі)
Як зазначалось вище в підписаній ОСОБА_1 анкеті було визначено розмір відсотків за користування кредитом. Таким чином відповідач був ознайомлений із розміром процентної ставки та погодився із ним, а отже сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором.
Однак при визначенні розміру відсотків за користування кредитом, які підлягають стягненню з відповідача на користь банку слід звернути увагу на строк дії кредитного договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладено правову позицію, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Враховуючи, що відповідачу 18.09.2007 року надавався кредит на строк 6 місяців, а саме по 18.03.2008 року, відтак у позивача були відсутні правові підстави нараховувати погоджені стронами проценти позичальнику після закінчення строку дії такого договору.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що станом на 12.03.2008 року заборгованість за процентами за накопичувальним підсумком становила 530,10 грн., тому саме такі проценти підлягають стягненню із відповідача на користь банку.
Відповідно до положень статей 12,18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Щодо інших штрафних санкцій заявлених банком в позовній заяві, то слід зазначити, що їх розмір не погоджений у заяві від 18.09.2007 року , а тому у їх задоволенні в цій частині слід відмовити. Крім того слід звернути увагу, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували видачу ОСОБА_1 кредитних карток та виписки по карткових рахунках, на які посилається банк в своїй апеляції.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Відповідач із такою заявою до суду не звертався.
Отже судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом зроблено помилковий висновок та надано неналежну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відсотків в розмірі 530,10 грн.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення в частині вирішення спору щодо стягнення процентів за користування кредитом не відповідає встановленим обставинам, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у цій частині з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 530,10грн..
Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню (на 5,83%), тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом та при поданні апеляційної скарги підлягає пропорційному стягненню з відповідача на користь банку у розмірі 361,60 грн.(144,64 грн. +216,96 грн.)
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 40 037,50 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 530(п`ятсот тридцять)гривень 10 копійок та судовий збір у розмірі 361 (триста шістдесят одна) гривня 60 копійок. 
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

 Судді: