Постанова                               
Іменем України
 
25 вересня 2023 року
місто Київ
 
справа № 760/34690/21
провадження № 61-1315св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої Ю. С.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. 
Заява обґрунтована тим, що з 17 вересня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , який рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року розірвано. 
У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом з батьком. 
ОСОБА_2 участі у вихованні та утриманні сина не брала, у зв`язку з чим Дніпровським районним судом м. Києва було видано судовий наказ від 23 вересня 2019 року у справі № 760/18907/19 про стягнення зі ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання дитини. 
Також він звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який перебуває на розгляді в суді. 
Розпорядженням голови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 березня 2021 року № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною» визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , а саме: кожного другого та четвертого тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год до 18:00 год, у суботу та неділю з 11:00 год до 18:00 год.
Рекомендовано проведення перших п`яти зустрічей матері із сином у присутності психолога кожної п`ятниці місяця з 10:00 год до 12:00 год, а надалі кожного другого та четвертого тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год до 18:00 год, у суботу та неділю з 11:00 год до 18:00 год. 
28 травня 2021 року відбулася зустріч дитини зі ОСОБА_2 у приміщенні Солом`янського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Після зустрічі дитина не хотіла більше зустрічатися з матір`ю у зв`язку з наявними страхами. 
Малолітній ОСОБА_4 почав часто прокидатися вночі, сильно плакати, кричати, пояснюючи, що йому мариться привид матері, який хоче його вбити. 
12 червня 2021 року малолітнього ОСОБА_4 оглянув дитячий лікар-психолог медичного центру «Дитина», який встановив діагноз астено-невротичного синдрому та нічних страхів у дитини і рекомендував пройти з дитиною відповідний консультаційний курс у психолога. Аналогічну консультацію він отримав 16 червня 2021 року у дитячого психолога у клініці «Моя сім`я». 
Зважаючи на вказані рекомендації лікарів-психологів, він звернувся до психолога ОСОБА_5 , яка на підставі проведених психолого-діагностичних консультацій з дитиною склала та надала інформаційну довідку. У вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_4 став жертвою фізичного і емоційного насильства згідно із Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Перебування дитини у нестабільній сімейній ситуації, а саме: зустрічі з біологічною матір`ю, що супроводжуються інтенсивними емоційно негативними переживаннями, дестабілізують психіку дитини, негативно впливають на психоемоційний стан дитини, спричиняють психологічні стреси і травми. 
Психолог рекомендувала спілкування з біологічною матір`ю припинити до покращення емоційного стану дитини і надалі здійснювати виключно за бажанням дитини і виключно в присутності батька. 
26 листопада 2021 року ОСОБА_2 , яка протягом тривалого часу не з`являлася на побачення з дитиною, вирішила з`явитись на таку зустріч. Водночас син ОСОБА_3 відмовився від зустрічі та спілкуватися з нею, пояснюючи це тим, що він її боїться. 
10 грудня 2021 року малолітній ОСОБА_4 у присутності співробітників Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, відмовився спілкуватися з матір`ю та вмовляв його більше не приводити на зустрічі.
Посилаючись на наведене, заявник просив обмежити ОСОБА_2 на шість місяців у спілкуванні з їх малолітнім сином ОСОБА_6 .
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_4 фізичного та психологічного насильства.
ОСОБА_1 не довів наявності обґрунтованих ризиків настання тяжких наслідків для малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису.
Крім того, у провадженні різних судів на вирішенні перебувають кілька спорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом доказування в яких є, серед іншого, виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , зокрема:
справа №355/1580/19 (у провадженні Березанського міського суду Київської області), в якій об`єднані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком; ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення матері батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 ; ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю; ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батька батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 ;
справа № 761/45558/21 (у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва) за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа: Солом`янський районний у м. Києві центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про скасування розпорядження від 24 березня 2021 року № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною»;
справа № 320/17280/21 (у провадженні Київського окружного адміністративного суду) за позовом ОСОБА_1 до Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Виконавчого органу Київської міської ради, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , Солом`янський районний у м. Києві центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про зобов`язання Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації скласти стосовно ОСОБА_2 протокол про вчинення адміністративного правопорушення у зв`язку з невиконанням розпорядження від 24 березня 2021 року № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною».
Встановлення певних фактів у цій справі (вчинення насильства стосовно дитини) мало б преюдиційне значення для вирішення спорів в межах інших проваджень між тими ж сторонами, а отже, задоволення заяви за вказаних обставин не спрямоване на захист прав дитини.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2023 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, не встановили, яким формам домашнього насильства піддався малолітній ОСОБА_4 , а також наявність ризиків продовження домашнього насильства у майбутньому.
Помилковим є висновок судів обох інстанцій про те, що він не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно малолітнього ОСОБА_4 , оскільки на підтвердження вказаних обставин він надав медичні довідки, висновок психолога, а також відеозаписи, які суди проігнорували. 
Крім того суд апеляційної інстанції не надав відповідної оцінки скаргам заявника щодо відсутності у матеріалах справи оригіналу його заяви про видачу обмежувального припису. Зазначене, на його переконання, є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.  
Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 524/992/20, від 11 лютого 2021 року у справі № 335/5477/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 990/55/22; недослідження зібраних у справі доказів, зокрема, медичних довідок, висновків психолога та відеозаписів, якими підтверджується психологічні (емоційні) страждання дитини.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року відкрито касаційнепровадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Місце проживання дитини визначено разом з батьком ОСОБА_1 . 
Надалі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим мати зверталася до органу опіки та піклування - Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення регламенту побачень.
Розпорядженням Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 березня 2021 року № 204 «Про визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною» визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, кожного другого та четвертого тижня місяця у п`ятницю з 15:00 год до 18:00 год, у суботу та неділю з 11:00 год до 18:00 год.
Листом від 12 квітня 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації повідомила ОСОБА_1 про те, розглянувши питання про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 комісія з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації урахувала, що малолітній ОСОБА_4 не пам`ятає матір і йому необхідний певний час для встановлення довірливих відносин, налагодження позитивного контакту з нею та рекомендувала проведення перших п`яти зустрічей матері з сином у присутності психолога кожної п`ятниці місяця з 10:00 год до 12:00 год. 
28 травня 2021 року відбулася перша і єдина зустріч ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 у межах визначеного регламенту побачень.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частина четверта статті 26 Закону).
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 03 листопада 2021 року у справі № 752/10604/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій належно дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм відповідну оцінку, обґрунтовано виходили з того, що він не довів вчинення ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_4 фізичного та психологічного насильства, а також наявності обґрунтованих ризиків настання тяжких наслідків для малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису.
Надаючи оцінку забраним у справі доказам, а також доводам сторін, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, урахував, що 28 травня 2021 року в приміщенні Солом`янського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді відбулася перша і єдина зустріч ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 .
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилався на те, що після вказаної зустрічі малолітній ОСОБА_4 не хотів більше зустрічатися з матір`ю у зв`язку з наявними страхами. Він почав часто прокидатися вночі, сильно плакати, кричати, пояснюючи, що йому мариться привид матері, який хоче його вбити. 
Наявність правових підстав для видачі обмежувального припису ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що малолітній ОСОБА_4 став жертвою фізичного і психологічного насильства вчиненого стосовно нього біологічною матір`ю. 
Натомість, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час згаданої зустрічі, яка відбулася 28 травня 2021 року в центрі соціальних служб в присутності психолога, малолітній ОСОБА_3 поводився вільно та не проявляв будь-якого страху, злості, дискомфорту тощо.
Зважаючи на наведене суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшли висновку, що матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б достовірно підтверджували позицію будь-якої з сторін.
Суди критично оцінили доводи заявника про те, що під час зустрічі 28 травня 2021 року стосовно дитини було вчинено емоційне насильство з боку матері, оскільки згідно з рекомендацією органу опіки та піклування така зустріч проводилася у присутності дитячого психолога, участь якого була спрямована саме на усунення негативного впливу на психіку дитини. 
Суди попередніх інстанцій урахували, що згідно з інформаційною довідкою від 12 липня 2021 року № 111, складеною психологом ОСОБА_5 , малолітньому ОСОБА_4 рекомендовано пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків стресу протягом 1 року, а спілкування з матір`ю припинити до покращення емоційного стану дитини.
Встановивши, що у зв`язку з об`єктивними обставинами справа протягом тривалого часу перебувала на розгляді в суді, з моменту звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису минуло пів року, а з моменту складання довідки психолога - рік, протягом вказаного періоду, зі слів заявника, зустрічей між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не відбувалося, а психічний стан дитини значним чином покращився, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису.
Верховний Суд, погоджуючись з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходить з того, що у спірному випадку зустріч ОСОБА_2 з дитиною мала місце на виконання судового рішення, а тому можлива негативна реакція дитини та таку зустріч та спілкування з матір`ю, не може розцінюватися як вид домашнього насильства у розумінні положень Закону.
Перевіряючи доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого. 
У постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 524/992/20, від 11 лютого 2021 року у справі № 335/5477/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі зазначено, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що «доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника».
У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що наявність витягу з ЄРДР стосовно заінтересованої особи, існування декількох відкритих кримінальних проваджень про нанесення заінтересованою особою тілесних ушкоджень заявнику породжує існування високого рівня вірогідності продовження чи повторності вчинення домашнього насильства, а отже, є підставами для застосування обмежувального припису.
Аналізуючи наведене необхідно дійти висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, а ухвалені за інших фактичних обставин справи.
Вирішуючи вимоги заяви ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, суди попередніх інстанції належно дослідили зібрані у справі докази, повно встановили дійсні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису відповідно до положень Закону.
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки скаргам заявника щодо відсутності у матеріалах справи оригіналу його заяви про видачу обмежувального припису. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи випливає, що після подання апеляційної скарги (03 серпня 2022 року) ОСОБА_4 01 листопада 2022 року надіслав до Київського апеляційного суду скаргу щодо відсутності у матеріалах справи оригіналу його заяви про видачу обмежувального припису.
Листом Київського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року (вих. № 22-ц/824/9687/2022) заявника повідомлено про те, колегія суддів апеляційного суду, яка здійснює розгляд справи по суті, не наділена повноваженнями здійснювати розгляд скарг громадян на дії працівників суду першої інстанції, розгляд яких здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян». 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відсутність у матеріалах справи саме оригіналу заяви про видачу обмежувального припису не вплинула на правильність по суті вирішення справи.
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази фактично зводяться до його незгоди зі встановленими судами обставинами справи, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і які не знайшли свого підтвердження.
Підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги немає.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 рокузалишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           В. В. Яремко
А. С. Олійник
О. В. Ступак