Постанова                       
Іменем України
20 вересня 2023 року 
м. Київ
справа № 757/13017/20-ц
провадження № 61-1540св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура Київської області, Головне управління національної поліції в Київській області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем, на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року у складі колегії суддів Шебуєвої В. А., Мельника Я. С.,  Верланова С. М.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області, Головного управління національної поліції в Київській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури. 
Позов мотивований тим, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 29 березня 2018 року по 20 березня 2019 року, з них 4 дні був позбавлений волі - перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. На момент затримання та поміщення до слідчого ізолятора він працював на посаді доцента Національного педагогічного університету ім. М. П. Драгоманова, де отримав у березні 2018 року заробітну плату у розмірі 1 413,35 грн. До участі у кримінальному провадженні були залучені його захисники, а саме адвокати Баховський М. М., Славянін М. О. і Чумак В. В. За надання правової допомоги він сплатив 606 000,00 грн адвокату Баховському М. М., 232 200,00 грн адвокату Славяніну М. О. та 135 000,00 адвокату Чумаку В. В.
18 лютого 2020 року він звернувся із заявою до Офісу Генерального прокурора про визначення за рахунок коштів Державного бюджету України розміру майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового   слідства та прокуратури відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). 
У відповідь на свою заяву він отримав лист від 02 березня 2020 року, згідно з яким Офіс Генерального прокурора розмір майнової шкоди не визначив.
Просить стягнути з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 973 876,90 грн, яка складається з майнової шкоди у розмірі 973 200,00 грн, які були сплачені адвокатам за надання правової допомоги у межах кримінального провадження № 12014110130000360, а також 676,90 грн втраченого заробітку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов    ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь   ОСОБА_1 грошову компенсацію майнової шкоди у розмірі 973 200,00 грн шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.
Суд першої інстанції виходив з того, що відсутність повідомлень (роз`яснень) особі порядку та строків звернення за відшкодуванням шкоди, попереднього визначення розміру таких відшкодувань, не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.Суд визнав безпідставними доводи відповідачів стосовно необґрунтованості позовних вимог у зв`язку з відсутністю постанови (ухвали) уповноваженого органу про визначення розміру відшкодованої шкоди, як і доказів звернення до таких органів із відповідними питаннями.
На заяву позивача про визначення розміру майнової шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, відповіді по суті Офіс Генеральної прокуратури не надав, не надано і Головним слідчим управлінням Національної поліції України, до якого Офіс Генерального прокурора скерував його звернення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Участь адвокатів Баховського М. М.,   Славянін а М. О. та   Чумак а В. В. , які представляли сторону захисту Захаренка К. В. у кримінальному провадженні, і факт надання ними правової допомоги підтверджено ордерами на надання правової допомоги, договорами про надання адвокатської допомоги, копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанціями до прибуткових ордерів та актами прийняття-передачі наданої правничої допомоги.
Таким чином,сума витрат позивача у розмірі 973 200, 00 грн є підтвердженою і позов у цій частині підлягає задоволенню.
На час затримання та перебування під вартою позивач працював на посаді доцента у Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова, тобто з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. Довідку про розмір середньоденного заробітку за період березень-квітень 2018 року позивачне надав суду і матеріали справи такої не містять. Крім того, 31 березня і 01 квітня 2018 року припадають на суботу і неділю, а доказів того, що для позивача роботодавцем встановлено робочий час (день) і у вихідні, суду також не надано.
Таким чином, суд відхилив розрахунок позивача суми відшкодування заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій, у розмірі 676, 90 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що Головне управління національної поліції в Київській області та Прокуратура Київської області не є уповноваженими органами на визначення розміру завданої позивачеві майнової шкоди, а відповідно не можуть бути належними відповідачами в цій справі.
Позовних вимог до належних відповідачів Головного слідчого управління Національної поліції України та Генеральної прокурори України Захаренко К. В. не заявляв.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що в суді першої інстанції представники Головного управління Національної поліції в Київській області та Прокуратури Київської області неодноразово звертали увагу, що Головне управління національної поліції в Київській області та Прокуратура Київської області не є належними відповідачами у цій справі. ОСОБА_1 заяви про заміну відповідачів на належних або про залучення до участі у справі співвідповідачів не подавав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Баховського М. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, просив її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                           від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18,                           від 27 лютого 2019 року у справі 3 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі                  № 587/430/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 27 листопада 2019 року у справі                                 № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17,  від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18.
У лютому 2020 року він звертався до Офісу Генерального прокурора та просив визначити йому розмір завданої майнової шкоди, зазначений орган відповідних дій не вчинив, тому завдана шкода підлягає відшкодуванню в порядку цивільного судочинства. 
Суд апеляційної інстанції безпідставно послався на те, що Прокуратура Київської області та Головне управління Національної поліції в Київській області не є належними відповідачами у справі. 
Обов`язок відшкодувати шкоду покладається не на посадову особу, незаконними рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоди, а на державу Україну шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. 
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Київської обласної прокуратури посилається на те, що кримінальне провадження, в межах якого ОСОБА_1 повідомлено про підозру, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вчинялись слідчі та процесуальні дії, закрито постановою начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України. Тобто кримінальне провадження стосовно позивача закрито органом досудового розслідування, а не судом чи прокуром Прокуратури Київської області. Матеріали кримінального провадження перебувають в Головному слідчому управлінні Національної поліції України, тому позивач мав звернутися за визначенням розміру відшкодування шкоди саме до того органу, діями якого завдана шкода. 
Позивач не заявив вимог до належних відповідачів. Заявлений ним розрахунок витрат на правову допомогу не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним видом наданих послуг. 
Головне управління національної поліції в Київській області у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що законодавством чітко встановлено, що для визначення розміру шкоди при закритті кримінального провадження громадянин може звернутися лише до органу, що постановив закрити кримінальне провадження. 
Позивач не надав рішення уповноваженого органу про визначення розміру завданої йому майнової шкоди, прийнятого відповідно до чинного законодавства. 
Головне управління національної поліції в Київській області та Прокуратура Київської області не є належними відповідачами у справі. Позивач не заявив вимог до належних відповідачів.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:  якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Встановлені судами обставини
Слідчим управлінням Головного управління національної поліції в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28 і частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28 і частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 28 і частиною третьою статті 209 КК України, про підозру у вчиненні яких 29 березня 2018 року повідомлено ОСОБА_1 .
29 березня 2018 року ОСОБА_1 був затриманий у порядку статті 208 КПК України як особа, яка підозрюється у вчиненні злочинів у кримінальному провадженні № 12014110130000360.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11474/18 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 діб та альтернативний захід - застава у розмірі 500 розмірів прожиткового мінімуму, передбачених КПК України, що становить 881 000,00 грн. 
02 квітня 2018 року за ОСОБА_1 сплачено заставу у визначеному ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року розмірі та звільнено з-під варти.
Отже, ОСОБА_1 4 дні перебував під вартою - з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року.
У подальшому кримінальне провадження № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року передано за підслідністю до Головного слідчого управління Національної поліції України.
Постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Генеральної прокуратури України від 20 березня 2019 року закрито кримінальне провадження № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року у частині підозри ОСОБА_1 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати.
Постановою від 20 березня 2019 року скасовано арешт майна, у тому числі накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є. О. від 05 квітня 2018 року у справі № 761/12114/18 на майно ОСОБА_1 .
На час затримання та перебування під вартою ОСОБА_1 обіймав посаду доцента Національного педагогічного університету ім.М.П. Драгоманова. Відповідно до довідки про доходи за вих. № 152 від 10 квітня 2018 року у березні 2018 року позивачу нараховано дохід у розмірі 1 413,35 грн. 
З метою захисту у кримінальному провадженні № 12014110130000360 ОСОБА_1 29 березня 2018 року уклав договір (угоду) про надання правової допомоги з адвокатом Баховським М. М. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 486 від 12 травня 2009 року, видане Житомирською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури), відповідно до пункту 3.2 якого позивач зобов`язався здійснити виплату адвокату гонорару за надання юридичних послуг. Захист здійснювався також на підставі ордеру серії КС № 398052 від 29 березня 2018 року.
Актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 та адвокат Баховський М. М. узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні                            № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 акта сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 6 000,00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год, у судових засіданнях - 15 год, виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 50 год, тобто протягом 101,00 грн на загальну суму 606 000,00 грн. 
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 99 від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Баховському М. М. згідно з договором про надання правової допомоги та акта приймання-передачі від 20 березня 2019 року 606 000,00 грн. 
Також 29 березня 2018 року ОСОБА_1 уклав договір про надання професійної допомоги з адвокатом Славяніним М. О. (свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 21/1337 від 31 січня 2018 року, видане Радою адвокатів Закарпатської області), згідно з яким позивач зобов`язався здійснити виплату адвокату гонорару за надання юридичних послуг. Представництво здійснювалося на підставі ордеру серії ЗР № 43758 від 31 березня 2018 року.
Згідно з актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 та адвокат Славянін М. О. узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань за договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні                            № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 акта сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700, 00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 36 год, у судових засіданнях  - 10 год, виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 40 год, тобто протягом 86 год на загальну суму 232 200, 00 грн. 
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 01 від 20 березня           2019 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Славяніну М. О. згідно з договором та актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року 232 200, 00 грн. 
ОСОБА_1 також 24 січня 2018 року уклав договір про надання професійної допомоги з адвокатом Чумаком В. В.(свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5947/10 від 09 лютого 2017 року, видане Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області), відповідно до пунктів 4.1 якого порядок та розміри оплати послуг адвоката визначаються сторонами за домовленістю. Представництво ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Чумаком В. В. на підставі ордеру, серія КС, № 357359, від 24 січня 2018 року.
Відповідно до акта приймання-передачі від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 та адвокат Чумак В. В. узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні                     № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року. Пунктом 2, 3 акта сторони узгодили ціну 1 години правової допомоги у розмірі 2 700,00 грн, яка була надана у слідчих діях протягом 28 год, у судових засіданнях - 7 год, виразилася у підготовці клопотань, скарг, апеляційних скарг, заяв, збирання доказів захисту протягом 15 год, тобто протягом 50 год на загальну суму 135 000, 00 грн. 
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Чумаку В. В. згідно з договором та актом приймання-передачі від 20 березня 2019 року 135 000,00 грн. 
18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою, в якій просив у порядку та спосіб, передбачений Законом, визначити розмір майнової шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у сумі 973 876,90 грн, відшкодування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Листом Офісу Генерального прокурора від 02 березня 2020 року заява ОСОБА_1 переадресована за належністю до Головного слідчого управління Національної поліції України, про що повідомлено заявника. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
З метою захисту своїх порушених прав позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно статті 1176 ЦК України  шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону  (стаття 1 Закону).
Відповідно до частини другої статті 1 Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Згідно зі статтею 11 Закону у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.
Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди).
Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.
Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.
Наведений висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. 
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11                     (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20);
від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). 
У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).
Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64),від 11 листопада                   2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38),від 09 грудня 2020 року у справі                        № 9901/613/18 (пункт 79)).
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначаєтаке:суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі 3 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі                                        № 688/2479/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі №  641/8857/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18.
Верховний Суд вважає такі доводи касаційної скарги безпідставними, з огляду на таке.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі                                       № 752/17832/14-цсуди встановили, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся у порядку цивільного судочинства до Голосіївського районного суду міста Києва, який постановив закрити провадження у справі у зв`язку з відмовою від обвинувачення.
У цій справі кримінальне провадження № 12014110130000360 від 29 січня                   2014 року у частині підозри стосовно ОСОБА_1 закрите на підставі постанови заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Генеральної прокуратури України від 20 березня 2019 року, а не прокурором Прокуратури Київської області чи судом. 
Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі            № 752/17832/14-ц підлягають застосуванню в частині загального правового регулювання підстав відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.В частині результатів вирішення спору такий висновок є незастосовним, оскільки у справі № 752/17832/14-цвстановлені відмінні від цієї справи обставини щодо складу сторін.  
Згідно рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі              № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.
Кримінальне провадження стосовно позивача закрито органом досудового розслідування, а не судом чи Прокуратурою Київської області. Матеріали кримінального провадження перебувають в Головному слідчому управлінні Національної поліції України, який є відповідальним за визначення розміру відшкодування шкоди. 
Матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо  ОСОБА_1 передбаченого статтею 11 Закону обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. 
Зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови судом у захисті його порушеного права у випадку звернення з відповідними позовними вимогами до належного відповідача. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №  523/9076/16-ц). 
Позивач ОСОБА_1 визначив відповідачами Державну казначейську службу України, Прокуратуру Київської області та Головне управління Національної поліції в Київській області.
Відповідно до листів Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області №3176/109/24/25-2020 від 12 травня 2020 року та                                  № 24/18-3271 від 12 травня 2020 року згідно з постановою заступника Генерального прокурора України від 24 січня 2019 року підслідність у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року визначена за Головним слідчим управлінням Національної поліції України, всі матеріали кримінального провадження перебувають за місцезнаходженням органу досудового розслідування - Головного слідчого управління Національної поліції України. 
Головне управління Національної поліції в Київській області та прокуратура Київської області не є уповноваженими органами на визначення розміру завданої позивачеві майнової шкоди та не можуть бути належними відповідачами у справі.
Позовних вимог до належних відповідачів, а саме держави в особі Головного слідчого управління Національної поліції України та Генеральної прокуратури України Захаренко К. В. не заявляв.
Виконання судових рішень щодо стягнення коштів за Законом покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що і зумовлює обов`язкове визначення заподіювача шкоди у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою.
Суд апеляційної інстанції за змістом ухваленого ним рішення дотримався висновків Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі 3 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у зазначених постановах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державної казначейської служби України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.
У цій справі спірним є питання щодо залучення до участі у справі заподіювача шкоди, а не органу казначейства. 
Суд апеляційної інстанції встановив неналежність відповідачів у справі та правильно відмовив у позові, правильно застосувавши норми матеріального і процесуального права. 
Доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права, що не може бути підставою скасування постанови суду апеляційної інстанції. 
Доводи сторін щодо підтвердження витрат на правову допомогу підлягають оцінці при розгляді позову з належним складом сторін та не можуть бути досліджені Верховним Судом під час розгляду цієї справи. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 , подану адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
О. В. Ступак
В. В. Яремко